PALLADIUM

Copyright © Éditions Stock, 2013

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2015

ISBN 978-80-207-1618-7

Carolině

Památce Jeana-Marka Robertse

Kat prohlásil, že nedokáže setnout hlavu, když neexistuje žádné tělo, od kterého by ji mohl oddělit, že nikdy nic takového ještě nedělal a že s tím rozhodně ve svém věku začínat nebude.

Lewis Carroll: Dobrodružství Alenky v říši divů

„Pověz mi, prosím, i o tom druhém nešťastníkovi. Žije? Zří svit slunce, nebo je mrtev a v Hádově říši?“ Temný přízrak mu odpověděl: „O něm ti nemohu jasně říct, zdali je živ nebo mrtev: a špatné je mluvit do větru.“

Homér: Odyssea

Když mě přepadne chuť vracet se zpátky, jako bych si matně vzpomínal, že jsem byl tehdy nesmrtelný. V té době čas neplynul: když jsem ještě kouřil, býval jsem občas hodně šťastný anebo naopak cítil tak temnou beznaděj, že jsem myslel, že to všechno tak už zůstane napořád. Když jsem mocně potahoval z cigarety, svět byl neměnný.

Orhan Pamuk: Jiné barvy

palladium

1. Slovo řeckého původu, odvozené z latiny. Původně představovalo sošku bohyně Pallas Athény, o níž se věřilo, že zajišťuje ochranu Tróje. Označuje to, co je pro nějaký národ zárukou jeho trvání.

2. (přeneseně) Cokoliv, co garantuje uchování nějaké věci.

Prolog

Pátek 29. července 2005

Neurologie, resuscitační oddělení, Pitié-Salpêtrière,

pokoj číslo 7

Jsem člověk bez věku a vrah. Jasně, vím, že se ušklíbáš, připadá ti, že přeháním: ‚Zas jeden, co si vymýšlí báchorky.‘ I ty nade mnou chceš mávnout rukou. Ale to se pleteš, mluvím vážně. Zcela exaktně. Nebásním. Věk nemám od doby, co ležím na nemocniční posteli. Ležím jako mumie, nedokážu se pohnout. Třeba ty, podívej se na sebe do zrcadla. Vidíš nosoretní rýhu, pár vrásek na čele, vějířky kolem očí, když je přimhouříš. To všechno jsou známky věku. Ty moje zmizely. Obličej se ani nepohne. I oči jsou strnulé, skryté za zavřenými víčky. Tvář mám hladkou jako hladina jezera v měsíčním svitu. Mrtvou. No tak, usměj se na své vrásky, nauč se je mít rád, vyprávějí o tvém životě; vypovídají o čase, o proudící energii. Já ale mám kůži tenkou a průsvitnou, chybí jí vzduch a slunce. Dokonce mám i puberťácké pupínky. Kromě toho nic, placka, odumřelé svaly. Peklo s otevřeným nebem. Ono totiž, věř mi, to pod ním tepe. Je připravené ke všemu, jen ožít. Teď už se tolik nesměješ, začínáš mi věřit. Stal se ze mě člověk bez věku a vrah.

Nejsem výplodem nějaké fantazie. Nemám fantazii. Ani vlastní dech už nemám. No jen si to představ… dýchá za mě přístroj. Vžene do mě vzduch, vypustí ho ven, vžene do mě vzduch, vypustí ho ven. Nenávidím tu mašinu, ale každou vteřinu se modlím, aby se nezastavila. Chci ještě trochu žít. Fantazií jsem si užil dost. To ano, víc než kdo jiný. Ale teď bych se z nich rád vymanil. Chtějí mě soudit za vraždy, které jsem spáchal. Chtěli by tu záhadu objasnit, zjistit, jak jsem to provedl. Kdybych jim to pověděl, nevěřili by. Brali by to za bláboly opilce nebo blázna. Nejsem ani jedno, ani druhé.

Vyslali sem nějakého mladíka. Každé ráno přijde do mého pokoje a celý den mě jenom sleduje. Čeká, až se proberu z letargie. Vrazí hřmotně do místnosti – mám podezření, že spal na chodbě. Beze slova přistoupí k posteli, sotva dýchá, zkoumá nábožné ticho. Obejde lůžko, projde kolem okna, vykoukne ven a pak se posadí vedle, na židli u postele. Jen tak. Potom mě pozoruje, marně číhá na to, až se i jen nepatrně pohnu. Zajímalo by mě, jestli pozná dřív než já, že jsem se vrátil. Přemýšlím. Jak tu jeho ostražitost přelstít? Když mě navštíví rodina, vytratí se. Ale sotva za sebou naši zavřou dveře, je tu zase. Sedí si v klidu, v pohodlí. Nemůžu říct, že ho nenávidím. Rád bych věděl, kdo to je, co mi chce, jak dokáže celou tu dobu sedět bez hnutí a být potichu. Já mám výmluvu: já se pohnout nemůžu, jsem na áru, jsem polomrtvý. Ale co on, kde ho naučili takové bezcitnosti? Vypadá jako stín, jako duch. To není žádný dobrácký polda, co si listuje

v novinách a poočku sleduje podezřelého. Tenhle civí jenom na mě. Studuje mě. Jak to vím? Mám sice zalepené oči, aby se chránily, ale cítím na tváři jeho pohled. Jako cítí žena, aniž se otočí, pohled na svých křivkách. Nejspíš patří k nějaké zpravodajské službě. Je až moc prkenný, než aby tomu bylo jinak. Dokonce i sestřičky se ho bojí. Čeká v tichosti, černé oči mi upřeně zírají na ústa. Dožaduje se vysvětlení. Kdybych alespoň věděl, co si myslí, tím by se to zjednodušilo. Jenomže k pochopení je třeba vrátit se na začátek, k tomu, co se stalo, k tomu, co mě přivedlo sem, do tohohle pokoje v pařížské nemocnici. Ten film jsem si v duchu promítl snad tisíckrát, probral dny jeden po druhém, snažil se vybavit si každou stopu, kterou bych snad mohl zanechat. Probral jsem každou vteřinu posledních dvou měsíců. Devětadvacet dnů jsem putoval peklem. A naneštěstí pro mě všechno to tady je pravda.

PRVNÍ ČÁST 

Proměna

Den – 64. Nejspíš to začalo právě tam, v Chorvatsku, kam jsem se vypravil s otcem. Vzpomínám si na ten den, bylo krásně, jen trochu chladno. Seděli jsme v jednom bistru u silnice a jedli dost nechutné čevapčiči. Cestoval jsem s otcem, protože odešel do důchodu. Bál jsem se, že když přestane chodit do práce, onemocní nebo třeba dostane deprese, a tak jsem to chtěl nějak zahladit. Mělo mě napadnout, že kdykoliv jsme jeli někam my dva spolu, zpravidla to špatně dopadlo. Ale momentálně jsme se snažili nevnímat, že karbanátky smrdí, a jedli jsme s chutí. Maso bylo asi zkažené.

Den – 62. Byli jsme v Záhřebu, odkud jsme se měli vrátit do Paříže. Už dlouhá léta, aniž bych si to doopravdy přiznal, jsem pověrčivý, takže s sebou vždycky vozím pár talismanů. Po kapsách se mi povalují nejrůznější plastová zvířátka. A do letadla si vždycky beru jednu určitou košili. Jenomže tentokrát jsem měl košili černou, jako ostatní oblečení. Připadalo mi to moc tmavé, nechtěl jsem vypadat jako ve smutku. Tak jsem se rozhodl vzít si na cestu tričko a pověru obětovat estetice. Byl jsem tehdy jako každý jiný, obyčejný chlapík ve frontě na letišti, vedl jsem normální a spíš šťastný život, měl jsem hodně zajímavou práci, přítelkyni, kterou jsem miloval, rodinu, přátele a také pocit, že na sebe musím dávat pozor; celou tu dobu jsem se – jenom trošku – bál. Jako by mi něco viselo nad hlavou. A tak teď, když jsem tady, se dívám na ty poslední dny jako na jakési varování. Snažím se zjistit, kde se to zadrhlo, a přitom si mimochodem vychutnávám ty příjemné chvilky. Víš, když někdo leží bez hnutí na posteli jako já a je na tom tak, že už nespočítá ani dny, hodiny a minuty, zbývá mu jen jediné, paměť. Protože ten čas, který den co den doháníš, neexistuje. Když už člověk necítí nic, ani dotek vzduchu, ani život v sobě, dny jsou jako vteřiny. Život nemá žádný rytmus. Ten mu dává tělo, jeho pohyb. A tak přemýšlím, snažím se pochopit, jak se to všechno stalo. Snažím se najít to rozcestí, ten moment, kdy jsem vykročil špatně. Naštěstí je Carolina, moje přítelkyně, právnička, bude vědět, co mám říkat. Pokud s ní budu moct mluvit dřív, než mě začnou vyslýchat, bude všechno v pohodě. Lékaři říkají, že se to vrátí, že jinak to ani nejde. Většina z nich neví kdy, ale tenhle můj stav prý už moc dlouho nepotrvá. „Za čtvrt roku si na to už ani nevzpomenete. Věřte mi, zbude jen ošklivá vzpomínka!“ Přesně tak to řekl doktor rodičům, a teprve včera… Všechno jsem slyšel, a bylo to jako výboj úlevy. Čtvrt roku se zdá možná dlouho, ale člověk si zvykne.

Den – 61. Po mém návratu ze Záhřebu jsme s Carolinou a jejími dcerkami jeli na svatbu jedné kamarádky. Carolina jí šla za svědka, měla na sobě bílý kostýmek, slunce zářilo. Pamatuju si, jak jsem po ní toužil, po jejím těle, po její vůni. Mezi obřadem a večírkem jsme se milovali v koupelně. Byli jsme plní života a ona trochu žárlila. Myslela, že jsem se procházel kolem bazénu, abych mohl šmírovat jednu ženskou, jak se koupe nahoře bez. Ale já se jen snažil v klidu si zatelefonovat. Když jsem se vrátil nahoru, podezíravě si mě měřila, její modré paprsky vysílaly pochybnosti; došlo k jakési výměně názorů a pak jsme na modrobílé dlažbě oba podlehli touze. Trochu popelavé světlo, hnědé stěny, záchvěvy sprchového závěsu, vzpomínám si na každý detail. Na ty dny, kdy se všechno kolem mě osnovalo. Milovali jsme se a já si připadal silný a veselý. Ty týdny jsou šťastným obdobím mého života, obdobím naplnění. Miloval jsem Carolinu. A od té doby jsme se snažili mít dítě. Druhý den jsme se museli vrátit do Paříže. Milovali jsme se znovu, pozdě v noci po návratu z oslavy, opilí. Pak jsme se ráno šli projít s děvčaty do té divočiny u vaubanské tvrze. Je možné, že se to stalo právě v tu chvíli, kdy jsem se okouzleně procházel mezi vším tím hmyzem? Problém je v téhle záhadě, tím se totiž všechno pokazilo. Hledám jistou malou bestii. Jednu dost vzácnou potvůrku, co mě toho dne zřejmě štípla. Bylo to 29. května 2005, v den referenda o Evropské ústavě. Měl jsem zajistit reportáž z volebního večera. Byl jsem novinář, šéfredaktor zpravodajského webu. Vidíš, už o mně pomalu víš trochu víc. Stačí si počkat. Nemám nikoho jiného, s kým bych si mohl povídat. Bylo to, jestli dobře počítám, před jednašedesáti dny. Jinými slovy celé století. Volební noc proběhla poměrně klidně, měli jsme v podobných událostech rutinu. A pak, už jsem se tolik nevzrušoval. Po pěti letech, kdy jsem makal jako soumar, jsem se rozhodl trochu zvolnit, malinko vycouvat, rozjet i nějaké vlastní projekty. Chtěl jsem si užít dovolené, která se mi nahromadila. Celých devět měsíců. Chtěl jsem psát, pustit se do svého prvního románu Případ Z, dokončit pohádku pro děti, a pak si jeden vydavatel u mě na konec roku objednal knížku. Hlavně jsem ale chtěl trávit čas s Carolinou, vyjet někam za sluncem. Měli jsme v plánu si za pár dní znovu zaletět do Řecka, na Spetses, ostrov mého dětství. Takže jsem, musím přiznat, ten volební večer zajišťoval poněkud vlažně, drobet roztržitě. Už jsem byl jinde, v těch čtyřech ostrovních dnech.

Vzpomínám na oslnivé slunce, růžové jiskření moře a skály, tyčící se z vody jako leguáni. Středozemní moře mám rád, zaujímá v mém životě zvláštní místo, je to taková kolébka, jiná není. S Carolinou jsme se koupali, projezdili jsme ostrov na skútru, zašli do letního kina na Catwoman. Právě tam začala všechna naposledy. Protože to bylo naposledy, co jsem byl v kině. Ten film byl dost mizerný, ale byl jsem rád, že tam jsem. Taky si pamatuju, co mi Carolina řekla: „Jsi nějak divnej, proč už se se mnou nemiluješ?“ Připadalo mi to jako nesmysl. Možná měla pravdu. Co by mi řekla teď, když se tu povaluju na posteli a miluju se se vzpomínkami? Ke všemu mě jedna z nich určitě klame.

Den – 54. Tady mám silné podezření. Ještě jsme byli ve Spetses, v den odjezdu. Jsem už takový: pokud to jde, nevynechám poslední koupání v moři. Pokud loď vyplouvá z přístavu v osm ráno, vstanu za úsvitu a odjíždím s ještě osychající solí na těle. Zbožňuju ten pocit napnuté kůže a jak to pod oblečením svědí. Strašně rád sám sebe obelhávám, když si takhle s sebou odnáším kus moře na letiště. Odpoledne jsme se vraceli do Paříže. Chtěl jsem se ještě vykoupat. Ale ve Woodsu, na mých oblíbených ostrovních skaliskách, bylo moře rozbouřené a špinavé. Našli jsme jinou zátoku. Tam byla voda taky zakalená, zpěněná. Ale už jsme neměli čas. Buď to moře tady, v zátoce, stranou od vln, nebo nic. Uprostřed na hladině plavala mastná kaluž. Byl bych raději, kdyby byla voda čistá, ale neměli jsme na výběr. Jen co jsme se tam ponořili, chtěl jsem odtamtud pryč. Je možné, že jsem si tam té vody loknul? Spolkl jsem něco jedovatého? Po koupání jsem si dal cigaretu. Miloval jsem štiplavý pach tabákového kouře, když se v ústech mísí s mořskou solí. Tohle jsem okusil naposledy. Proměna mi zabránila kouřit. Tak nebo tak, dovedeš si představit, jak lačně potahuju z filtru, když mi nefungují plíce? Víš, nedělají už vůbec nic, jsou to dva splasklé měchy. Prý by se to právě tudy mělo vrátit. Někdy bych měl zase začít znovu dýchat. Máš vůbec představu? Jen si zkus opakovat větu: Někdy bych měl znovu začít dýchat. Prý tam dole, před špitálem, postávají dva chlapi a kouří otvorem po tracheotomii1 jako druhými ústy. A já si říkám: Nenalokal jsem se v těch řeckých vodách něčeho a neotrávil se tím? Všechno přece nemůže být nahodilé, existuje nějaká příčina, nějaké vysvětlení. Anebo je to zkrátka můj život, můj osud? A tenhle chlap, co mě sleduje, co po mně chce? Třeba si myslí, že jsem to udělal schválně, že jsem zabil pro potěšení. Musel jsem, bylo nutné se z toho nějak dostat ven. Neměl jsem na vybranou. Jenomže oni mi neuvěří. Měl bych si vymyslet nějaké lepší zdůvodnění, pokud chci vyváznout.

Po návratu do Paříže dny ubíhaly jeden za druhým. Pár stop jsem našel, ano. Jako ten den, kdy se ženil bratr mého švagra. Byl jsem hrozně nervózní a unavený, bez valného důvodu. Anebo jak jsme s tím novinářem obědvali venku na sluníčku. Najednou jsem měl pocit, že mě sledují, že mě někdo špehuje. Připadal jsem si jako rozdvojený. Někdy si říkám, že člověk ví předem, co se mu stane, stačí být jenom dost pozorný, umět vnímat a naslouchat sám sobě, nic jednoduššího. A tak jsem o pár dní později řekl svému poradci v bance: „Bojím se, co bude.“ Měl jsem se čeho bát. Ale tehdy jsem se neposlouchal. Ne tolik, aby mi došlo, že mi něco hrozí, když jsem byl jednou večer při jídle tak unavený, že jsem stěží dokázal sledovat profesní debatu. Připadalo mi to divné, nic víc. Pamatuju si, jak jsem, ukolébán alkoholem, jenom zíral s vykulenýma očima na kolegy a vůbec se nedokázal soustředit.

Den – 41. Od té chvíle se to začalo rýsovat přesněji. Tu neděli jsme slavili narozeniny Carolininy dcery Romany. Bylo jí pět. Bylo vedro k zalknutí. Když jsem zorganizoval honbu za pokladem, spustilo asi dvacet děcek povyk. Romaně se to moc líbilo a já byl polomrtvý; úplně jsem ochraptěl, jak jsem se snažil, aby mě bylo slyšet. Večer potom jsem Carolině ukázal levé lýtko. Na vnější straně byl obrovský píchanec. Taky jsem jí ukázal levý kotník. Měl jsem tam jizvu od toho, jak jsme ve Spetses, když jsme byli na ostrově poprvé, sletěli na kamenité hrbolaté cestě z mopedu. Ta jizva se za celé dva roky vůbec nezměnila. A najednou ty dvě bílé skvrny, co ji lemovaly, byly docela pryč. Carolina se nad tím pozastavila; chtěla, abych zašel k doktorovi, připadalo jí to hodně zvláštní. Poslal jsem ji do háje. Cítil jsem se naprosto dobře. To jsem celý já. Ukázat rány, aby si ostatní dělali starosti, a pak to nebrat na vědomí. Samotná bolest se ozvala o něco později, po pár dnech, ten večer, kdy se konala hudební slavnost. Letos jsme se rozhodli jít a vzít i holky, aby si užily města a nevšední podívané. Měli jsme se setkat v Lucemburské zahradě na koncertu brazilských bubeníků. Holky byly nadšené a těšily se. Objevovaly, co je to spousta lidí, zábava. Povečeřeli jsme s Carolininým bratrem v čínské restauraci, to už bylo po desáté večer a holky byly utahané. Jedl jsem rychle, ale nebylo to dobré. Chtěl jsem domů a uložit děti, jenže Salome usnula. Musel jsem ji vzít na ramena. Pod jejím bezvládným tělem se mi prohýbaly krční obratle. Vytrvale se odmítala probudit. Po půl hodině chůze mě děsně bolelo za krkem. Popravdě jsem tomu nevěnoval pozornost. Druhý den jsem se cítil trochu unavený, ale nic znepokojivého. Měl jsem oběd s kolegou, kterému jsem řekl větu, kterou si teď opakuju pořád dokola: „Žádnou budoucnost pro sebe neplánuju.“ A říkám si, že jsem tehdy plánovat měl. Vidět se v budoucnu, vnímat tu potvoru, jak cení zuby, a bojovat ze všech sil, abych jí zabránil se na mně podepsat, abych ji rozdrtil v zárodku. Nedovolit, aby došlo k té proměně. Místo toho jsem dál dělal, jako by nic, a večeřel s dvěma nejlepšími přáteli, dvojčaty Morganem a Benjaminem. Carolina odjela na seminář do Deauville. Využil jsem toho a u stolku na terase v Belleville vypil trochu víc růžového. Ráno mě povolalo k rozumu, padla na mě pořádná kocovina. Naštěstí jsem měl ten den přednášku na vysoké škole. Zpočátku, když jsem měl předstoupit před asi sedmdesát lidí, jsem myslel, že budu zvracet. V poledne, při obědě, mě polil studený pot a málem jsem se složil rovnou do talíře. Připadal jsem si úplně vyřízený, tíhou mi padala hlava. Venku bylo vedro, ale uvnitř dost chladno. Objednal jsem si sushi, syrové ryby. Byla to chyba, což mi mělo dojít později. Ale kdo by měl obavy ze sushi? Po jisté bouřlivé poradě v redakci jsem se rozhodl jít domů a zrušit návštěvu u svého psychologa. Nesnesitelně mě bolelo za krkem a v zádech. Svěřil jsem se Carolině, sotva mě poslouchala. Měla na srdci něco jiného: byla přesvědčená, že je těhotná, cítila to v sobě, měla nateklá prsa. Byla si jistá, a já si představoval její natěšená ňadra. Byl jsem tak šťastný, že jsem zapomněl na bolest zad; ale snažil jsem se nenechat se unést, zůstat v klidu. Připadal jsem si zmožený, rozrušený a mrtvý strachy. Pocity byly správné, jen ten důvod měl být jiný.

Někdy si říkám, že život je pěkná potvora: mě proměnil v zakrnělé embryo, nehybné a uvízlé ve své skořápce. Místo matky mám špitální pokoj a skrz stěnu, coby placentu, ke mně doléhají zkreslené, hrozivé zvuky světa. Podle všeho se znovu narodím a jako u novorozence budou všichni ostražitě čekat, co moje plíce. Dýchá? Nedýchá? Pláče? Pořád myslím na to, jestli bych v těch dnech před proměnou nenašel nějakou trhlinu, nějakou stopu. Na fakultu jsem šel zase nazítří. To už jsem se cítil mnohem líp, čilejší. Ještě pořád mě bolela záda, ale zato jsem měl v krvi míň alkoholu. Naneštěstí jsem se ten samý večer dozvěděl, že mám zastoupit těhotnou kolegyni a sloužit za ni o víkendu. Když se vrátila Carolina, dali jsme si večeři na jedné terase na konci naší ulice. Pořádná porce polosyrového tuňáka, další špatná objednávka. Povídali jsme si o tom těhotenství, byli jsme veselí. Kdo mohl tušit, co se stane v nejbližších dnech? Byl jsem opilý a malátný. Po návratu domů jsme se milovali, jako často. Milovali jsme se, jako by svět byl dokořán, jako bychom hltali život, milovali jsme se, jako bychom něco přiváděli na svět. Ale bylo to naposledy. Zase ji vidím, jako ve snu. Leží na mně obkročmo, hlavu zvrácenou vzad, její sebevědomá prsa přímo nade mnou, svírá mě stehny. Žasl jsem nad tím, že jsem ještě pořád v ní. Carolina byla jako znásilněná. Přerývaně jsme oddychovali. Teď se mi vybavuje to teplo, dotyky našich těl i ten soumrak. Byl to život. A já teď v sobě pátrám po nějaké odezvě, po touze. Ale nic. Už nežiju. Mazlím se s těmi vzpomínkami jako s nějakým plyšákem, jako se vzpomínkami z dávných časů. Říkám si, jestli to všechno bylo opravdové. Ten sex, ta touha. Od té doby jsem toho zažil tolik.

Den – 35. Realita mě přemohla a já si toho sotva všiml. Tu sobotu, před půl druhou, jsem šel do práce. Měl jsem jakés takés ponětí o tom, co mě ten den čeká: Írán, kde byl nedávno zvolen nový, hodně radikální a nedoceněný prezident. Jako obvykle mě plně zaměstnala aktualizace webu. Byl jsem do té činnosti zabraný, venku bylo horko, obávali jsme se nové vlny veder. Čas od času jsem vyšel z překlimatizované místnosti ven vykouřit si na terasu cigaretu, slunce mě hřálo. Potřeboval jsem to, v kanceláři jsem měl takovou zimu, že mi zkřehly prsty pravé ruky. Hlavně prsteníček a malíček. Cítil jsem v prstech takové jako mravenčení; vadilo mi to při psaní na počítači. Nijak zvlášť mě to nerozhodilo, protože jsem to tuhle zimu zakusil už víckrát. V zimě mi prsty dřevěněly a brněly. Přičítal jsem to špatnému krevnímu oběhu v důsledku kouření. A tak mě to tu sobotu v kanceláři, při té klimatizaci, nijak nepřekvapilo. Ještě pořád mě bolela záda, tentokrát níž, uprostřed. Snažil jsem se najít co nejvhodnější pozici, kroutil jsem se na židli. Nejlíp jsem se cítil vestoje. Pracoval jsem a snažil se tomu nevěnovat přílišnou pozornost. Carolina by ráda ten večer, před desátou, až dorazím domů, šla někam ven. Chtěl jsem jí udělat radost, smazat pracovní víkend, který ji dost naštval. Ale nebyl jsem toho schopný, připadal jsem si úplně grogy, měl jsem chuť se na všechno vykašlat. Tak se stavila v lahůdkářství a nachystala nám dobrou večeři. Neužil jsem si to. Žádné chutě jsem skoro nevnímal a hlavně mě při jídle bolely zuby. Ne taková klasická bolest jako zkažený zub. Jinak, jako by se ten tlak přenášel do dásně, ve které to mučivě škubalo. Hodně nepříjemné. Ještě se vidím u toho stolu, v místnosti bylo málo světla. Zdálo se mi to nějak divné, řekl jsem Carolině, že mi není dobře, že tu něco nehraje. Vyjmenoval jsem všechny svoje potíže: bolesti zad, brnění v prstech a ještě bolesti zubů. A k tomu navíc celková malátnost, únava, otupělost. Nic vážného ani doopravdy nesnesitelného, ale i tak. Snažil jsem se moc nefňukat, protože jsem věděl, že nemá ráda, když se lituju. Je to silná ženská, málokdy onemocní, nikdy nemá horečku; snáší bolest, je to bojovnice. Já jsem pravý opak, stačí malé nachlazení nebo únava, změna teploty, a už mě bolí v krku. Odjakživa snadno chytím angínu. Ostatně i ten večer jsem měl nepříjemný pocit v krku, jako takové cukání, škrábání. Třeba jsem chytil nějaký virus z klimatizace. Carolina už měla mých nářků plné zuby, koukala na mě ostražitě i pobaveně, až jsem se zas trochu stáhnul do své ulity. Když jsem býval nemocný, často jsem jí vyčítal, že mě málo rozmazluje, jenomže ona mě považovala za hypochondra. V noci jsem spal neklidně: trochu mě bolela záda.

Den – 34. Nemůžu si pomoct, vrším zbytečné detaily. Jako bych měl najít dílky nějakého puzzle, ale přitom nevím, jak vypadalo. Určitě bylo něco, co jsme mohli udělat, nějaká maličkost, která mě měla varovat. Kdyby nám to došlo včas. Tu neděli jsem vstával v šest ráno, měl jsem službu. Pamatuju se, že jsem po probuzení na svoje problémy zapomněl. Necítil jsem se nijak zle, naopak dokonce dobře. Měl jsem čas se osprchovat. Střešním oknem jsem pozoroval krásně modrou oblohu venku. Dopoledne bylo v práci klidnější než předešlého dne: reakce na zvolení Ahmadínežáda, trochu sportu. Čekal jsem, až se Carolina vzbudí, abych jí zavolal. Koupila si těhotenský test; chtěl jsem, aby s ním počkala, až se vrátím, a bál jsem se, že nebude mít dost trpělivosti. Mě samotného ta věc doslova pobláznila. Už celé roky jsem si přál mít dítě. A nejvíc ze všeho jsem se bál, že toho nejsem schopen, že jsem neplodný. A teď tedy, zničehonic. Kypělo to ve mně. Celý jsem se třásl na to, až s ní budu mluvit, zeptám se, jak se cítí, jestli si pořád myslí, že je těhotná. Díky tomu jsem zapomněl na bolesti zad i brnění v ruce. Vlastně ne tak docela. Yann, můj šéf, mi zavolal, aby se domluvil, kde se dopoledne sejdeme. Zmínil se o tom, že si dělá starosti o Bruna, našeho ředitele a kamaráda, o jeho zdraví. Věděl, že má nějaký problém, ale netušil, jestli je to vážné nebo ne. Přerušil jsem ho: „Kdybych nebyl hypochondr, tak bych měl obavy o sebe, už pár dní mi fakt není dobře.“ Vyprávěl jsem mu o zádech a ruce. Nereagoval. Popravdě řečeno, neměl žádné důvody k panice. Povídali jsme si o webu, Yann se chystal odjet za dva týdny na dovolenou, do Indonésie. Zavěsil jsem a pustil se znovu do práce, třídil, vyřizoval maily, zpracovával portfolio. A pak mi konečně zavolala Carolina. Rychle jsme přešli na jediné téma, které nás zajímalo, na test. Využil jsem toho a postěžoval si, řekl jí, že mi není dobře a že za to může ona, když to napětí ještě zhoršuje, že jsem z té nejistoty celý nemocný. Test byl negativní; byl jsem zklamaný, ale ne nijak sklíčený. Pořád jsem ještě věřil. Tak či tak bylo příliš brzy na to, aby to bylo spolehlivé. Doteď slyším, jak jsme ten den spolu debatovali: hodně to jiskřilo. Panovalo značné napětí, jednak kvůli případnému těhotenství, mým bolestem a nářkům, a jednak proto, že jsem byl v práci. Zlobila se na mě, že nejsem s ní. Měli jsme spolu obědvat u mého přítele Josefa, kterého měla moc ráda. Z nějakého důvodu, zapomněl jsem jakého, už nechtěla jít. Tak jsem tam šel sám. Cestou jsem si uvědomil, že nemůžu pořádně kouřit. Měl jsem v krku takový jakoby knedlík, vůbec mi to neskýtalo potěšení. V metru jsem si připadal jako ve stavu beztíže. Řekl jsem si: To nic, to je z únavy, ráno jsem vstával moc brzy.

S Josefem jsme se setkali na ulici. Když jsme šli k němu, líčil jsem mu, co všechno mě bolí, že je mi šoufl, že se cítím čím dál hůř. Pokašlával jsem, bolelo mě v krku, mravenčily mi ruce. Co na to měl říct? Proč jsem čekal, až mi ostatní řeknou: „To by mohlo být něco vážného, měl bys být opatrný.“ Nabídl mi sklenku bílého. Po jistém váhání jsem přijal, doufal jsem, že mě víno postaví na nohy. Jedli jsme mezze, samé středomořské pochoutky. Chutnalo mi to, ale připadal jsem si nesvůj, šťoural jsem se v tom. Josef mi pustil desku: I’m a Bird Now od Antonyho and the Johnsons. Ve Francii ještě nevyšla. Ten zvláštní rockový styl mi zpočátku neseděl, pak jsem si zvykl a nakonec mě to vtáhlo. Mám v tom spatřovat jakousi předzvěst? Kdybych ji slyšel znovu, asi by se mi vrátily ty nepříjemné pocity, bolest a mravenčení. Dole pod Montmartrem byl bleší trh. Rozhodli jsme se tam zajít, chtělo se mi, potřeboval jsem se projít, pokusit se uniknout bolestem, jako bych mohl uniknout sám před sebou. Venku bylo vedro. Všude strašného lidstva. Měl jsem problém udělat vůbec krok, ale i to jsem bral jako nějaký chvilkový stav. To přejde, to nic není, to určitě přejde, myslel jsem si. Párkrát jsem si neodpustil a Josefovi řekl, že mi není dobře. Mohl bych vypočítávat: pro začátek mě bolí záda. Horko mě zmáhalo a v kříži mi v každém póru slavila vítězství armáda mravenců. Taky se mi točila hlava, byla těžká. Lapal jsem po dechu. To je děs, tohle vedro! Už aby skončilo! Přesně to jsem si pořád opakoval. Vůbec mi nedošlo, že tu něco nehraje. Většinou jsem totiž míval horko rád, bylo mi příjemné. Zastavili jsme se na kafe. Uvnitř to bylo ještě horší. Mravenci mi zaútočili na obličej; svrběli mě na tvářích. Na stehnech, pažích a zádech taky. Bylo mi fakt zle, jako bych měl hrudník ve svěráku.

Snažil jsem se to skrýt, nechtěl jsem vypadat jako nějaký měkkouš nebo padavka. V hloubi duše jsem si byl jistý, že to všechno přejde a že to kromě mě nikdo ani nepostřehne. Po chvíli si Josef všiml, jak jsem úplně hin. Cestou jsem zavolal Annu, Annettu, svou sestru. Je lékařkou na plicním. Vylíčil jsem jí, jak mě děsně bolí záda, jak se mi mravenci prohánějí po celém těle i uvnitř, jak trpím, jak se cítím strašně divně. Poslouchala mě. Také znala můj sklon k hypochondrii. Ale teď si dobře vzpomínám, jak se v tom telefonu na chvilku odmlčela. Poznal jsem, že trochu znejistěla: poplašila ji ta věc s mravenci. Přemýšlela, co to může být. Pak jsem zavolal Carolině a řekl jí, že už jdu domů. Myslím, že byla někde venku; připadala mi nějaká nafrněná. Když jsem se vrátil domů, už tam byla. Sdělil jsem jí – už to věděla, ale bylo to silnější než já –, že mi není dobře. Pozval jsem ji do kina, bylo mi trapně, že věčně fňukám. Snažil jsem se vzchopit. Koneckonců, když jsem dokázal jít s Josefem na oběd a courat mezi veteší, měl bych zrovna tak dokázat svalit se na židli v klimatizovaném sále. Nechtěl jsem pokazit víkend. Carolina si mě poočku nedůvěřivě měřila a snažila se zjistit, jak na tom jsem, jestli moje obvyklé marodecké skuhrání není tentokrát opodstatněné. „Radši zavoláme tvojí ségře a zajdeme k ní,“ rozsekla to. Proč mi nakonec uvěřila? Hádám, že chtěla ukončit to moje třeštění, vytáhnout mě z mého marasmu a uchýlit se k jistotám medicíny. Trval jsem na svém: „Půjdeme do kina, je to jakžtakž dobrý, přísahám.“ Asi jsem navenek vysílal opačné signály, protože po té příležitosti neskočila. Znovu si mě měřila pohledem a odmítla, bude lepší, když se poradíme se sestrou. Zavolal jsem jí tedy znovu a zeptal se jí, jestli by mě neprohlédla. Nabídla se, že k nám zajede. Odmítl jsem, můžu zajet já k ní. Už jsme byli na odchodu, když mě chytly křeče v břiše. Carolina mířila ke vchodovým dveřím, otevřela je, já stál kousek dál v předsíni u kuchyně; svíral se mi žaludek, bylo mi na zvracení. Otočil jsem se, šel na záchod a zvracel. Všechno ve mně bylo vměstnané, bolelo to. Na zvracení jsem už byl zvyklý, stávalo

se mi to často. Obvykle to vyšlo ven mocně a naráz, z hloubky. Tentokrát to bylo bolestivé, suché, vyčerpávající. Všechno se seběhlo hodně rychle, Carolina, myslím, ještě stála ve dveřích. Když jsem vyšel ze záchodu a řekl jí, že jsem zvracel, byla překvapená. Takže to nebylo až takové divadýlko; dokonce jsem před tím nezmínil, že se mi zvedá žaludek. Ve skutečnosti jsem ani nevolnost neměl. Nebylo mi špatně, žaludek se mi sevřel jakoby reflexivně. A bylo to. Koukali jsme na sebe, s trochu připitomělým výrazem. Pak jsme zavolali sestře znovu a požádali ji, aby tedy přišla nakonec ona. Myslím, že se mi ulevilo, jak jsem se vyzvracel. Jako by indispozice na sebe vzala nějakou běžnou, uklidňující podobu. Jako bych se teď cítil trochu lehčí a bolest už mě tak nedrtila. Když dorazila sestra i s Mathieuem, svým manželem, šli jsme všichni nahoru, aby mě prohlédla. Byli jsme v našem pokoji, slunce začalo zapadat a kleslo na úroveň našich nízkých oken. Právě v tomhle jemném přísvitu mě vyšetřovala. Popsal jsem jí všechno, co jsem zakoušel v posledních dnech. Bylo v tom však až příliš různorodých symptomů a nezapadalo to „do obrazu“, jak řekla. Jediná věc, co si pamatuju, je, že zkoušela test Babinského a moje reflexy. Přítomnost Annetty a Mathieua mě uklidňovala. Povídali jsme si, dokonce jsme žertovali; připadali mi naprosto v pohodě. Annetta mi předepsala krevní testy. Ještě ten večer jela na nádraží vyzvednout svoje tři děti; byly s našimi rodiči u moře. Poprosil jsem ji, aby jim nic neříkala, nechtěl jsem, aby si dělali starosti. Hlavně matka, té nemoci vyloženě nahánějí hrůzu. A přitom je otec lékař. Večer, za setmění, se mi přitížilo. Záda mě mučila, nevěděl jsem, co mám dělat, dolipran nepomáhal. Do pravé ruky se mi vrátili mravenci. Ten večer, pamatuju si to naprosto přesně, jsem řekl Carolině: „Je to, jako by se mi do nervů dostal nějaký jed.“ Pohlédla na mě úkosem, znaveně, jako by říkala: No jasně, ale už toho nech, co ty si ještě nevymyslíš, abys byl středem pozornosti! Neměla tušení, že začala proměna. Uložili jsme se, sotva se setmělo. Carolina mi namasírovala záda kortizonovou mastí. Když mě masírovala, řekl jsem jí: „Víš, když se to tak vezme, je to cele psychosomatická záležitost. Bolí mě to, kde o něco v tuhle chvíli jde: bolí mě záda jako těhotnou ženu a ruka mi trne, protože jsem se rozhodl zase začít psát.“ Carolina neodpověděla. Krém mi ulevil a já usnul. Ne nadlouho. Taková bolest, to se nezapomene. A tahle míň než kterákoliv jiná: v zádech mi žhnulo, nevěděl jsem, co dělat. Pálilo to a škubavě svíralo

páteř. Svíjel jsem se, sténal. Nenáviděl jsem naši matraci, která ležela na roštu přímo na zemi. Byl to děs. Měl jsem pocit, že se dusím, jak mě ta bolest mučila. Nechtěně jsem Carolinu probudil. Uprostřed zad jako by se do mě zahryzla nějaká čelist. Myšlenky a bolest se svíjely ve stejném rytmu. Chtěl jsem, aby to přestalo, byl jsem vyčerpaný, bylo mi zle. Převracel jsem se, kroutil, marně. Bolest mi nedala spát. Pro uklidnění jsem si uprostřed noci napustil vanu. Ponořil jsem se do ní, byla teplá, dělalo mi to dobře. Bolest se ztišila. Rozpustila se v horké vodě. Naráz jsem usnul. Bolest mě probudila, když se voda ochladila. Přidal jsem horkou vodu a bylo to lepší; zase jsem spal. Dokud voda znovu nevychladla.

Zkusil jsem si lehnout do postele. A znovu mě pálilo v zádech a řezalo to. Šel jsem opět do vany, jediného místa, kde jsem se cítil dobře. Noc jsem strávil mezi vanou a postelí, snažil se bojovat s bolestí a hledal oddech ve spánku. Jenomže spánek přicházel jenom v horké vodě. Nad ránem se bolest trochu vytratila, jakžtakž jsem usnul v našich peřinách. Jenomže nás brzy dohonil budík. Víkend skončil. Začínal nový den: byli jsme dvě zombie. A to jsem ještě nevěděl, že odteď dny a noci splynou v jedno a že jsem byl v tu dobu ještě v podstatě živý. Teď mi ty poslední dny připadají jako z dávnověku. Tehdy existovaly vůně, barvy, perspektivy. Byla to doba, kdy jsem myslí ovládal tělo, doba, kdy jsem ještě neznal ty jarmareční netvory a další tajemství života. Ale počínaje tímhle bezesným ránem už neexistovalo nic jiného než ryzí nepřetržitá hrůza, labyrint bolesti, kam jsem se propadal každou minutou víc a víc. Teď mě tu máš, i se zločiny na mých bedrech, ani ždibeček mého těla nedýchá, ani náznak života s ním nezachvěje. Oči mám zavřené. Můžeš se ke mně sklonit jako ten polda, strčit mi k ústům zrcátko, nic se dít nebude. Jsem živá mrtvola. Opravdová. Stalo se to tak: v krátkém sledu událostí, mezi nimiž hledám pověstnou červenou niť. Jen se podívej na moje nehybná zalepená víčka. Až je otevřu, bude zle! Do té doby se pokusím dát všechno do pořádku. Obnovit střídání dne a noci, normální život.

Den – 33. Ráno mě Carolina doprovodila do laboratoře; nic jsem nejedl, musel jsem být nalačno. Bylo brzy a začínal takový mdlý den. Už jen dojít tam bylo pro mě krutou zkouškou. Při chůzi mě bolela záda, ale míň než v noci. V kabině na odběr mě laborantka zkoumavě pozorovala. Když mi brala docela velké množství krve, zeptala se mě, jestli se bojím. Bývalo to snadné, žíly mám solidní, výrazné. Ale teď už by se jí to nepovedlo. Žíly mám tak rozpíchané, že se schovaly pod kůží. Ke všemu ztuhly, smekají se pod jehlou; pro zdravotní sestry hotová noční můra. Slyším je, už tři dny se potýkají s tím, aby našly nějakou cestičku pro ty svoje látky. Nadávají. Hledají v ohbí lokte, na paži, patrně to bolí, ale já nic necítím. Dokonce jsem slyšel jednu plakat, protože se netrefila. Ale tenkrát to šlo lehce, krev tryskala jako z fontány. Řekla mi, že výsledky budou hotové koncem odpoledne. Vrátil jsem se domů a zavolal jednomu praktickému lékaři poblíž, kterého mi doporučila sousedka. Domluvil jsem si schůzku na půl sedmou večer. Říkal jsem si, že s tou krví a tím doktorem se konečně přijde na to, co mi je. Byla jasná obloha, slunečno a teplo, znovu jsme zavedli řeč na naši dovolenou. Zavolal jsem do redakce a oznámil, že nepřijdu. Žádné poplašné hlášky jsem nešířil, ostatně jak bych mohl? Dopoledne utíkalo. Vzpomínám si na telefonát otce a jeho chraplavý hlas: „Tak ty prej marodíš!“ Ségra to práskla. Hlas měl veselý, strávil tři týdny v Saint-Tropez, ale vespod jsem cítil obavy. V poslední době se choval jakoby něžněji, byl takový vřelejší. Navrhl mi, abych se u něj stavil, že spolu zajdeme na oběd. Souhlasil jsem. Jak se blížilo poledne, bylo mi zase hůř. Mučil mě dvojí tlak, v zádech a břiše. Všechno se ve mně svíralo, v pravé ruce mi pořád mravenčilo. V žaludku mi kručelo, ale hlad jsem doopravdy neměl. A na zvracení mi bylo taky. S otcem jsem se setkal před domem, na ulici. Nebylo mi dobře. Byl jsem unavený, skoro jsem nemohl chodit. Ztěžkly mi nohy. Navrhl, abychom si zašli na oběd proti našemu domu. Odmítl jsem, chtěl jsem někam jít, protáhnout se, nadýchat se vzduchu. Doufal jsem, že bolest díky chůzi odezní. Ale ne, trpěl jsem při každém kroku. Těšil jsem se, že se další noc pořádně vyspím. Vybrali jsme si takovou marockou čajovnu. Snědl jsem tam denní menu, karbanátky se zeleninou a krupicí. Nebylo to ani dobré, ani špatné. Každopádně jsem se nutil, neměl jsem hlad. Chtěl jsem jen z potravin načerpat trochu energie a síly. Moje poslední jídlo venku. Brzy jsme vypadli, bylo mi zle, bál jsem se, že budu zvracet. Venku se město dusilo ve slunci, ani závan větříčku. Otec mě nechal u vchodu před domem, přemítal, co se mnou je, připadal jsem mu divný. Jen jsem byl doma, zapálil jsem si cigaretu. Zase špatně. Vzpomínám si, jak jsem vdechl kouř a měl pocit, jako by mi krk zacpal kus betonu. V tu ránu jsem to típl. Další znamení. Ležel jsem na posteli a pustil si na dévédéčku Únik, který jsem ještě neviděl. Dělalo mi problém se soustředit, ta holka opakovala pořád nějaké slovo, kterému jsem nerozuměl. To mě štvalo. Film byl zdařilý, jenže jsem nedokázal zapomenout, že to se mnou neklape. Pořád mi bylo na zvracení. Byl to poslední film, co jsem viděl. Ještě teď si kladu otázku, co vlastně ta dojemná, rozrušená holka říkala: „Chápeš?“ A říkám si, že jsem snad měl rozumět, jestli to tak bylo. Třeba už stárnu? Potom jsem si šel pro výsledky krevního testu. Zavolal jsem sestře: nic neobvyklého tam není. Což ve mně vzbudilo zvláštní pocit, že snad mám halucinace. Přesto mě pořád děsně bolela záda. Snažil jsem se při chůzi změnit držení těla, chvílemi se to dařilo a bylo to příjemné.

Ordinace byla prostorná, sekretářka příjemná. Byl tam chládek. Praktický lékař působil přívětivě a kompetentně. Ale tváří v tvář mým příznakům zůstal paf. Vyšetřil mě. Tlak jsem měl dobrý, pulz šedesát. Pro mě nízký, mělo mě to varovat: nikdy mi neklesal pod osmdesát. Vyšel jsem odtamtud, aniž bych o svém stavu věděl cokoliv víc. Kdyby mi bylo dál špatně, měl jsem mu zas zavolat. Vrátil jsem se domů. Na večer si už nepamatuju. Vím jen, že tam byly holky. To ano. Šel jsem si brzy lehnout, abych zapomněl na bolest. Ale noc byla ještě horší než ta předchozí. Bylo mi tak zle, že jsem nemohl spát. Znovu jsem přebíhal mezi postelí a vanou. Ale horká voda mi od bolesti už neulevovala; měl jsem pocit, že to ve mně bublá. Nemohl jsem ani zamhouřit oko, bolelo to jako čert. Chtěl jsem si vyrvat záda, jen aby to přestalo. Ve tři ráno jsem to vzdal. Zavolal jsem pohotovost. Doufal jsem, že mě zbaví bolestí. Byly tak intenzivní a trvaly tak dlouho, že jsem byl úplně vyřízený, jako boxer po skončení zápasu. Doktor mě vyšetřil znovu. Nic, vůbec nic nezjistil. Ale skutečně se snažil, dobře viděl, že trpím. Rozhodl se udělat mi elektrokardiogram. Pomalu jsem se začínal bát; mohlo to být opravdu vážné. Ale ne, všechno bylo v normálu. Za téhle beznadějné situace mi dal vyčurat do baňky a konečně něco našel: krev v moči. Z toho v těch horkých dnech vyvodil jakousi diagnózu – ledvinová kolika. Mám prý ledvinový kámen. Podle něho jsem poslední dny málo pil. Doktor mi dal injekci, dokázal jsem spát. Vzpomínám na tu úlevu. Říkal jsem si: Ví se, co to je, přejde to. Není to nic vážného. Oddechl jsem si, našlo se vysvětlení. Kromě toho mi dokola opakovali, že tyhle bolesti patří mezi nejhorší. Nebyl jsem zas taková měkkota. To mi taky dodávalo na klidu. Tu noc se mi podařilo usnout před čtvrtou ráno. Zítra, když už si budeme vědět líp rady, by všechno mohlo být jinak. Chtěl jsem mu věřit. Abych si mohl říct, že mým osudem není stát se zajatcem svého navždy proměněného těla. Vím, že mám své názory, přesvědčení, partnerku, přátele, rodinu. Vím, že za mnou přijdou. Vím, že je tady ten polda s tím svým nelítostným ksichtem, vím, že se mě tu snaží léčit, že sem chodí sestřičky, lékaři. To všechno vím. Moje pravda je někde jinde. Jsem otrávený, vím to. To, co jsem prožil, je docela síla. Oni věří v to, co žijí, ale pravda je jiná. Jsem otrávený. Až příliš léků, až příliš jedů, až příliš věcí mi proudí v žilách. Včera, než mě navštívila sestra, jsem vystoupil ven ze svého těla. Byl jsem tamhle nahoře, dva metry nad sebou, a díval se na sebe, jak se potápím. Viděl jsem sestřičky, jak mě upravují, aby mé sestře namluvily, že je všechno v pohodě. Snažily se mi vlasy skrýt strupy na čele, nalíčit mi obličej, zaretušovat vše, co připomínalo smrt. Spěchaly, bály se, aby nepřišla moc brzy. Nijak jemně mi elektrickým strojkem oholily tváře. Ze svého místa u stropu jsem cítil, jak mě ty vibrace ohrožují a pronikají mi do mozku. Pěkný podfuk tohle všechno! Realita byla jinde. Viděl jsem ji na vlastní oči, a nejednou. Co asi tak řeknu, až budu muset promluvit? Měl bych vypovědět všechno, anebo se tvářit jako dřív, jako by život byl peříčko. Milujeme se, pracujeme, máme přátele, bavíme se, jsme smutní, jsme nemocní a nakonec umřeme. A co se děje, když, aniž byste chtěli, sklouznete jinam? Chtěl jsem křičet, rvát se, skoncovat s tou noční můrou. Kolik je hodin? Noc, den. Slyším jeho dech? Je tady? Proč se schválně tváří, jako že je diskrétní? Proč nekrká, neprdí, nelistuje nějakým časopisem? Nemá toho sezení na židli už pokrk? Měl by ho bolet zadek, měl by se vrtět. Stačí zašustění vaty na kožence, a hned poznám, že je den. Rád bych to věděl, protože mám pocit, že bych měl odpočívat, přestat počítat minuty před proměnou. Nesnažit se pochopit. Brát fakta, jak jdou.

Den – 32. Ve čtvrt na devět vezla Carolina děti do školy. Byl jsem ještě v posteli. A navzdory lékům mi nebylo dobře. Zavolal jsem do redakce, že nepřijdu, že mám ledvinový záchvat. V jedenáct jsem to už nemohl vydržet, zavolal jsem doktora. Vylíčil jsem mu, jaké jsem měl v noci bolesti, jak jsem volal pohotovost, i tu ledvinovou koliku. Poslouchal mě, tvářil se na diagnózu pochybovačně a doporučil mi zajít na pohotovost do nemocnice Saint-Joseph. Trval na tom, aby mu lékař, který tam slouží, zavolal, až tam budu. Ale proměna se už rozjela, už jsem to nebyl já. Bylo mi hrozně. Měl jsem dva telefonáty, jeden s Carolinou, druhý s rodiči, aby věděli, co se děje. Všechno mi připadalo těžké, byl jsem celý malátný. Vrávoral jsem. Poprvé v životě jsem šel na pohotovost. Měl jsem strach. Vešel jsem, moc lidí tam nebylo. Řekl jsem své jméno, popsal příznaky; žena za pultíkem mě sotva poslouchala: podala mi nádobku na moč. Člověk by řekl, že moje vzezření mluvilo samo za sebe. Zašel jsem na toalety vedle čekárny, byly špinavé. Měl jsem problém se vymočit, ta spousta lidu kolem… Odjakživa jsem měl ostýchavý měchýř. Nakonec se mi to povedlo, odevzdal jsem flakonek a šel se posadit. Usínal jsem, já ubožák, na pohotovosti. Přestával jsem se kontrolovat. Podřimoval jsem, probíral se, zase usínal, připraven na dlouhé čekání. Prohlížel jsem si ostatní lidi, někteří mi připadali nemocní, jiní ne. Někde ve mně se odehrávala proměna, ale ještě to nebylo znát. Vypadal jsem, jako bych trpěl velkou nespavostí, propadlé tváře, kruhy pod očima. Pár lidí v čekárně přišlo přede mnou, přesto mě zavolali jako prvního. Věděl jsem proč, moje moč nebyla normální: odhalila nějaký problém. Prošel jsem za recepcí, sestra mě přijala v jakémsi předpokoji. Změřila mi tlak. Připadala mi milá, vyptávala se mě na příznaky, řekla, že se na mě podívá doktor. Zavedla mě do místnůstky s lehátkem. Položil jsem se na ně. A čekal. Nikdo nepřišel; nemohl jsem spát. Notebook byl vypnutý, připadal jsem si odříznutý od světa, hodně osamělý. Zapnul jsem ho, abych se podíval, jestli mám nějaké maily, ale nic nepřišlo. Venku bylo pořád nádherně. Na chodbě pohotovosti vládl shon. Teď, jak jsem tu ležel, se bolesti zmírnily, byl jsem klidný. Příliš klidný, hodně zmožený. Po hodině a půl se objevila doktorka. Taková obrovitá, hodně rázná ženská. Znovu jsem vyjmenoval svoje příznaky a řekl jí, že by s ní rád mluvil můj praktický lékař. Odešla, aniž utrousila slovíčko. Z nedaleké chodby jsem slyšel hlasy, které mi něco připomínaly. Napjaté, úzkostné hlasy. Byli to rodiče, přišli, aniž se mě zeptali. Poloha vleže mi dělala dobře. Doktorka se zase vrátila; taky se domnívala, že mám ledvinový záchvat. Při těchhle vedrech, když se málo pije, je to běžná věc. Já ale měl spíš sklon pít hodně; ale dobrá, třeba jsem v tom zmatku zapomněl. Tak či tak, oznámila mi, že mi udělají echografii ledvin a rentgen plic.