Jan Horníček ČAROSTŘELEC

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Jan Horníček, 2020

ISBN 978-80-242-6784-5

… a nesměje se lebka víc a je jí vhod,

že zbaví Černou tůni jejích vod.

ČÁST PRVNÍ

Cesta z Reichenbergu – sobota 14. února 1789

Byl to roztomilý buclatý pán, s tvářemi jako jablíčka a neurčitého věku. V očích mu jiskřilo chlapeckou rozpustilostí, jenže to se mužům jeho druhu stává. Do šedesáti kypí bezstarostným veselím, pak seschnou, splasknou a umřou. Tenhle se navíc bez ustání culil pod tenkými, bedlivě nakroucenými kníry a čas od času se sám pro sebe zahihňal. Klobouk, kabát, vázanka a cvikr – zkrátka typický spolucestující, jakého potkáte v dostavníku. Seděli proti sobě už půl hodiny, ale Vilémovi se řeč zapřádat nechtělo. Měl svých vlastních myšlenek dost; myšlenek a starostí…

„Nepletu-li se, tak vy jste bývalý jezuita, viďte?“ vybafl chlapík znenadání a zahihňal se.

Vilém na něj vytřeštil oči, ta vzpomínka jím projela jako rezavý nůž. Nasucho polkl a pak ještě jednou. Tovaryšstvo zrušil papež před šestnácti lety, stále však nebylo bezpečné se k té neblahé minulosti vracet.

„Nevím, o čem to mluvíte, ale coby začátek rozhovoru dvou neznámých lidí mi ta otázka připadá krajně nevhodná.“ Odtušil upjatě a rezervovaně.

„Nevhodná, ale zjevně funkční – chichi – však se nám s její pomocí podařilo začít. A nehněvejte se, s tím jezuitou to byla taková trochu střelba od boku, teprve vaše rozčilení mi potvrzuje, že jsem se cíle neminul.“ Vilém se kousl do rtu. „A vy jste prosím pěkně kdo?“

„Já jsem Šulc, doktor Šulc!“ Buclatý pán to vyslovil, jako by doktor bylo křestní jméno, pak se zahihňal a napřáhl k Vilémovi ruku.

Ten ji zdráhavě a nepříliš ochotně stiskl. „Vilém.

Vilém Javořina.“

„Takže otec Vilém? – chichi – těší mě. A teď byste určitě rád věděl, jak jsem na to vaše Tovaryšstvo přišel. To víte, mně to myslí, tomu se říká dedukce. Jsem totiž nejen lékař, nýbrž i vystudovaný právník a s oblibou se zabývám dokazováním hypotéz.“

Vilém zaťal zuby, ale neřekl nic. Byla zima, vůz tiše hrčel po zaváté silnici, pod koly šustil sníh a tlumil klapot kopyt. Smrákalo se, nad zamrzlými lesy visela mlha.

Doktor Šulc si poposedl a rozpovídal se: „Tak nejprve oděv; oblek i svrchník drahý a elegantní, ale už dobrých deset let vyšlý z módy, jste čisťounký a upravený, ale bez citu pro detail. Mnoho ryzí účelnosti, ale málo něhy; hrubé obrysy bez jemných kontur – chybí tomu zkrátka ženská ruka. Sečteno podtrženo starý mládenec.

A nadto asketického založení; hubený až hanba, ramena sice široká jako Platón, ale kabát vám na nich visí jako na suché větvi. A přitom žádná zjevná choroba trávicího traktu – to já poznám – chce to jen občas odložit knihu a nezapomenout se pravidelně najíst – chichi – to já si tělesná potěšení neodpírám (poplácal se po důstojném bříšku) a vy byste taky neměl – aspoň ta, co smíte. Napadlo mě, že budete potulný učitel nebo bývalý jezuita anebo obojí. A vida, trefil jsem se. Chichi.“

Vilém si povzdechl, nemaje k tomu co dodat. Raději odvedl řeč jinam. „A copak dělá doktor z Vídně tak daleko na severu?“

„Narážíte na mou vídeňskou němčinu? Výborně, já si říkal, že byste mohl být jazykozpytec,“ rozzářil se doktor Šulc a zatleskal buclatýma ručkama v rukavicích. (Ve skutečnosti ty ruce vůbec buclaté nebyly, jen buclatě vypadaly jako ostatně na doktoru Šulcovi všechno.) „A tady v Jizerských horách? Věřil byste mi, že se jedu rekreovat do lázní Liebwerda?“

„Nevěřil. Do lázní se jezdí v létě, za tepla.“

„I vy filuto,“ zahrozil doktor šelmovsky prstem a zahihňal se, „vám jen tak něco neunikne. (Pak spiklenecky ztišil hlas.) Když já nevím, jestli vám to mám povědět, já jsem tu totiž natajno, ba inkognito!“

„Hmm,“ opáčil Vilém a bez zájmu se zahleděl z okna. Bělostná krajina kolem ubíhala a jako saze padala do sněhu tma.

„No tak já vám to tedy povím, když jinak nedáte, ale musíte mi slíbit, že si to necháte pro sebe, ujednáno? Slyšel jste někdy o náčiní, kterému se říká ski? – či die Bretteln (jako prkýnka), či lyže?“

Vilém zavrtěl hlavou.

„No, víte, já to raději moc neříkám, aby to nevypadalo, že se chvástám, a protože na mě pak lidé nezřídka koukají jako na nějakého podivína. No ale zkrátka, byť na to nevypadám, jsem možná vůbec nejlepší Skiläufer v celé Rakouské monarchii. Alpy jsem projezdil, Tatry i Jeseníky, a Jizerské hory jsem si nechal naposled.“

„Proč právě Jizerské hory?“

„To víte, do Jizerských hor zavlekli lyže za třicetileté války Švédové. A stále se tu prý na nich prohánějí někteří z nebezpečných místních pytláků a pašeráků. Úřady jsou proti nim bezmocné – chichi – zákon je v hlubokých lesích na úzkých umrzlých stezičkách nedostihne.“

Vilém si s hrůzou představil všechny ty zarostlé zpustlé zločince, jak prchají z místa činu na podivných prkýnkách, ale ta myšlenka se mu rozležet nestačila. Vůz sebou náhle trhl, zabočil prudce vpravo a sjel ze silnice. Pod koly zadrkotalo kamení, svět se s nimi zakymácel, vůčihledně zpomalili.

Doktor Šulc vystrčil hlavu z okénka. „Co s tím jedeš jak s hnojem! Nezaplatil jsem ti snad dvě zlatky? Tak koukej ty svoje herky zase pěkně popohnat!“ Kočí zaklel a zapráskal nad koni bičem. Doktor Šulc se spokojeně usadil a zaculil se. „Takhle se na ně musí, na svoloč!“

Pokračovali mlčky a Vilém měl brzy pocit, že z něj ta divá jízda přes kořeny a přes výmoly vytřese duši. Rozesněžilo se, tma se pomalu kradla mezi pokřivenými habry a jen dvě čadící lampy na kozlíku se zařezávaly do houstnoucího šera. V holých korunách skučel vítr a chřestil omrzlými haluzemi jako kostmi umrlec.

Vilém se roztřásl, snad chladem, snad úzkostnými předtuchami…

„Ha, slyšel jste,“ zvolal doktor Šulc vzrušením celý zčervenalý, „to vyjí vlci!“

Vilém se v obavách zaposlouchal, ale dolehlo k němu jen sténání stromů, kvílení větru a poděšené frkání koní. „V Jizerských horách ještě žijí vlci?“

„Snad ano, snad ne. Najisto sem však přicházejí z Pruska, když je zima a mají hlad. Zato mordýři a loupežníci, ti se tu kolem Hemmrichu potloukají zaručeně. Můžeme jen doufat, že je ta slota venku – chichi – od zločinných úmyslů odradí.“

Dostavník brzy naplnily stíny lesa a oba cestující pohltila čerň, jen skla cvikru vrhala matné odlesky. Pak doktor zašátral pod kabátem a chvíli cosi nehlasně kutil a štrachal. Ocílka křísla o pazourek, vzňalo se práchno a troud. Doktor si hbitě zapálil a spokojeně zabafal z dýmčičky, bůhvíjak se mu ji navzdory všemu tomu drncání a nadskakování podařilo nacpat. Nakonec odhodil hořící oharek, který zasyčel v závěji a zhasl.

„M-hm, kde jsme to byli. Aha, lapkové na Hemmrichu, vidíte. A znáte mimochodem tu pověst o prokletém hejtmanovi, který se tu po nocích projíždí na ohnivém koni?“

„Neznám, v Jizerských horách jsem poprvně. O to víc mě zajímá, odkud ji znáte vy.“

„Já? Já hodně čtu, víte – a co přečtu, to si pamatuju – chichi – s tím hejtmanem to bylo tak. (Dlouze zatahal z lulky, až uhlík zažhnul a vykreslil mu na tváři strašidelnou rudou masku.) Jmenoval se Platz z Erenthalu, vládl na Friedlandsku a zle vykořisťoval poddaný lid. Před sedmašedesáti lety ho trefil šlak, dodnes však prý ho lidé vídají se smečkou divých hladových psů, kterak štve jeleny. Jiná pověst praví, že aby si odpykal své ukrutné hříchy, musí za mrazivých větrných nocí každou z rozeklaných skal Hemmrichu pilou rozřezat. Slyšíte to skřípání a zoufalé steny?“ Doktor se zahihňal.

Chvíli spokojeně bafal a pak se pustil do dalšího vyprávění: „Ovšem bez debat nejlepší z jizerskohorských pověstí je ta o čarostřelcích. Tu znáte? Ne? Ale to byste měl, tam se to jen hemží ďábly a svatokrádežemi – no úplně váš obor.“

Vilém tam seděl, zuby zaťaté, vůz jím smýkl tu vpravo, tu vlevo. Les za okny skučel, jak jím lomcovala sněhová bouře. Drali se sráznou stezkou vzhůru, vyplašení koně supěli a do rachotu kol se ozývaly rány biče. Viléma napadlo, co všechno ten úlisný doktůrek ví. To opravdu dokáže číst myšlenky? To vážně vytušil, proč jsem se na zmrzlý sever vydal? Neřekl však nic, dokonce se přinutil k úsměvu.

„No takže, zkrátka a dobře. Je to tu nuzný, nehostinný kraj, bez flinty se tu člověk neobejde, kdo nepytlačí, umře za dlouhých zim hlady. Není nad to umět se zbraní zacházet. Jenže co když se ruce třesou a oči už neslouží, jak sloužívaly, co pak? Modlení nepomůže, pámbů vás nechá na holičkách a církev taky – jako bývalý jezuita o tom jistě víte své. Takže nakonec zoufalému nezbývá než se obrátit na opačnou stranu a trochu si zašpásovat s kouzly a magií. Ne nadarmo se čarostřelcům říká čaro-střelci. Dávno se naučili zaklínat kulky tak, aby se nikdy neminuly cíle.

(Doktor Šulc nasál a vyfoukl dým tak hustý, že mu pod kloboukem vytvořil neprostupnou clonu, zahihňal se a pokračoval.) Jistě, namítnete mi, že to není žádná novinka, že podobný motiv se v německé mytologii objevuje už ve třináctém století, jenže! Tady se místní pašeráci nespokojili s pověstmi, je znám přesný recept. Z kostelní vitráže sobě olova naber, vytlučeným oknem dovnitř se vkraď a po svátosti oltářní čile se poohlédni. Za bezměsíčné noci pak lebku vraha vykopej, skrze jejíž oční otvor kule bez meškání odlévat začni. Tu černý muž v plášti tobě se zjevit ráčí, aby ti všemožně ku pomoci a radě byl. Kulemi těmi posvěcenou hostii na strom přitlučenou provrtej, čímž celý obřad ukončen jest a černý muž smekna klobouk a tobě na pozdrav pokyvuje, zmizí. Každá z těch kulí takovými čárami zakletých cíl svůj nalezne si, i kdyby na opačné straně hor se nacházel.“

Doktor zabafal z dýmčičky a rudé odlesky mu na tvář načrtly děsivý škleb. Vůz poskočil, kola zahrčela a supící koně se rozběhli rychleji. Projeli Oldřichovickým sedlem a začali klesat do údolí. Rázem se také ocitli na závětrné straně. Vánice nad lesem běsnila marně, vytí větru ustalo, kolem tiše šustil padající sníh.

Vilém cítil, jak mu po zádech stéká studený pot. Nasucho polkl a přidušeně zasípěl: „Takové groteskní pověry přece nemůžou najít u moderního člověka sluchu!“

„Nemůžou – chichi? To byste se divil – ostatně kdyby se lidé vzdali svých pověr, tak byste vy i ostatní kněží rychle přišli o živnost. No a o tom, jak moc je pověst o čarostřelcích živá a aktuální, svědčí přece skutečnost, že před čtrnácti dny nějaký neznámý lotr vytloukl okna v hejnickém kostele a vyloupil svatostánek. O tom jste neslyšel?

Aha! Vidím, že slyšel! – Proč jinak byste s tak zuřivou bezmocností zatínal pěsti.

No napadlo mě, že váš příjezd by mohl s těmi nedávnými událostmi souviset; a helemese! Kdo vás poslal, biskup Valdštejn?“

Vilém se vzdal. „Hradecký biskup Leopold Hay, osm let už mu dělám generálního sekretáře. Vzhledem k tomu, v jak napjaté době žijeme, nám přišlo lepší vyřešit celý případ dřív, než se to rozkřikne. Ale upřímnost za upřímnost, jak jste se tohle všechno dozvěděl vy? Pro koho pracujete?“

„Já? Já se dozvím leccos, já si povídám s lidmi a umím klást nebezpečné otázky. Já umím číst v náznacích i mezi řádky a dopočítat si, co mi druzí zamlčují. To víte – chichi – já jsem vystudoval medicínu a práva a myslí mi to!“

„Kdo jste?“ vyhrkl Vilém zoufale.

„Já jsem Šulc. Doktor Šulc! Takový ten pán, kterého potkáte v dostavníku. Cizinec s černým kloboukem a v černém plášti, který vidí až na dno duše. Který ví, co byste si přál a po čem vaše srdce prahne – stačí říct, cenu znáte. Soudím ovšem, že na zázračné kule vás nenalákám, že po jediném toužíte víc než po spáse vlastní duše. Vy potřebujete přijít věcem na kloub, že, otče? Vy potřebujete najít pravdu a zmocnit se jí!“ Doktor zabafal a znovu ho obklopil oblak dýmu. Vůz se zakymácel a smýkl sebou, sjeli na raspenavskou silnici vedoucí do Hejnic. Po zbytek cesty mlčeli a Vilém se vyhýbal doktorovým očím planoucím za skly cvikru. Ruce si založil v klíně, aby nebylo vidět, jak se mu třesou. Byl promrzlý a vyčerpaný a silou vůle se přemáhal, aby nezačal jektat zuby.

Dostavník zastavil na prostranství před klášterem, z uštvaných koní se kouřilo, kočí bohapustě klel. „Tak nashledanou,“ zahihňal se doktor Šulc a napřáhl k Vilémovi ruku. Ten mu s ní nepřítomně potřásl. „Na shledanou,“ zamumlal v odpověď, ačkoli raději měl říct: sbohem.

Pak dlouho seděl a díval se za tím roztomilým buclatým pánem, jak odchází. V jeho pohybech bylo mnoho chlapecké čipernosti, a když cupal závějemi, vak s lyžemi, který si přehodil přes rameno, se kymácel ze strany na stranu.

„Also, Mann, was wird sein – herausstreten!“ zahartusil kočí. Sprostá lidová němčina mu skřípala mezi zuby: „Ich muss die Pferde abschirren, bevor sie in der Kälte verkühlen werden.“ Vilém sebou trhl, popadl tlumok a poslušně vylezl ven, omluvně koktaje. Sníh se křepce snášel z temného nebe, ve většině chalup se dosud svítilo, všude kolem se tyčila bělostná masa hor. Vilém si narovnal ztuhlá záda. Cestoval už od včerejška, byl celý uondaný, rozbolavělý a potlučený. Dlouze si povzdechl, nasál do plic studený noční vzduch a vykročil k průčelí kostela.

V potemnělém chrámě

Bořil se po kotníky a z nebe se nepřetržitě sypal další sníh. Proti běli vyvstávaly černé pahýlovité obrysy prořezaných jilmů. Ve dvou přesných řadách jako vojáci, kteří prošli peklem války, zmrzačení a pokřivení bezvýchodnou zlostí. Průčelí kostela čnělo vysoko a příkře a bezhlesý pád vloček vyvolával v člověku závrať a úzkost.

Na hrubých schodech oklepal Vilém boty. Přední vchod byl zamčený, ale bočním vklouzl dovnitř. Kropenku našel spíše po hmatu a přežehnal se in nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Potom se prosmýkl dalšími dveřmi a ocitl v hlavní chrámové lodi.

Panovalo tu velebné mrazivé ticho. Tlumené kroky se potemnělým prostorem dutě rozléhaly a vracely zmnožené ozvěnou. Pod žebry klenby to znělo málem jako tlukot nepokojného srdce. Viléma však veškerý neklid opustil. Od útlého mládí nacházel v domě Božím útěchu pro zjitřenou mysl; bezvýhradné přijetí a láskyplný pohled nebeského Otce. Snad proto se tehdy ještě jako chlapec rozhodl stát knězem. Nač hledat štěstí ve světských radovánkách, když to skutečně podstatné mu přinášela modlitba a tiché usebrání.

Vysoká zasněžená okna se bledě zařezávala do černi zdí. V přítmí se leskly přísné hrany lavic dohladka ohmatané rukama věřících. Nad oltářem se rudě mihotal plamínek věčného světla. Vilém však věděl, že ve zšeřelé bazilice není sám. Napravo vpředu zahlédl schoulenou klečící postavu – pod tíhou půstů a pokání shrbeného muže.

Vilém se k neznámému vydal napříč uličkou. Dopisem byl smluven s místním kaplanem Leošem Vaňurou a doufal tedy, že je to on. V soukromí druhých se nešťoural rád, leč pro svou roli vyšetřovatele potřeboval být informován. Několik let prožil Vaňura v Brně u kartuziánů, po zrušení kláštera nedobrovolně narukoval a stal se vojenským kaplanem. Nakonec však musel i toto místo opustit. Důvod proč znal jen biskup Valdštejn a o závažnosti prohřešku leccos napovídá skutečnost, že Vaňuru uklidili do nejzapadlejšího kouta celé Litoměřické diecéze. Možná byly na vině kaplanovy problémy s pitím, možná že se naučil pít až pak.

Vilém přistoupil k němu a odkašlal si. „Otec Vaňura?“

Oslovený, který dosud skrýval hlavu v dlaních, se v úleku napřímil vytržen z rozjímání, a poplašeně kolem sebe zatěkal očima. Vilém sebou trhl.

Představoval si toho muže úplně jinak – staršího, hřmotnějšího, více poznamenaného alkoholem. A nejvíc ho zaskočila tvář, do níž se díval. Tvář zkřivená bolestí a přece pozoruhodně krásná; jako tvář mučedníků na obrazech.

„Já? – ano… ale kdo…“

„Já jsem ten, na koho čekáte. Smím vedle vás?“ Klekl si, kožené boty zavrzaly, tlumok žuchl na zem. Potom se rozhostilo ticho, v němž ztemnělý chrám rychle utonul. Vilém si potřeboval urovnat myšlenky, kaplan se rozpaky zalykal.

Zvláštní člověk, napadlo Viléma, podivně dvojaký. Zkroušený pohled upřímného kajícníka, a přece pověst opilce. Chlapecká tvář plná naděje a něhy, a přece rozrytá výčitkami, zoufalstvím a pocitem viny. Bezmezně toužící po Boží lásce, a přitom vystrašený a bezradný. Útlý a zranitelný, a přece je v něm cosi vojácky tvrdého a řezavého. Vnitřní síla, která ochabla, vnitřní žár, jenž vyhasl; muž, kterého okolnosti semlely. Nalomená třtina zmítaná větrem.

„Co kdybyste mi pověděl pěkně od začátku, jak to bylo.“

„Ano,“ kaplan pokýval hlavou a vypadal rázem ještě o něco ztrápeněji, „to bude nejlepší. Bylo pondělí ráno, to chodíme s bratrem Matyášem do baziliky uklízet. Bratr Matyáš, víte, on je… ehh…“

„Ano, slabomyslný, to jste psal. A on byl první, kdo vešel do kostela?“

„Jen si představte, okno vytlučené, na zemi střepy, vypáčený oltář, monstrance rozbitá a nejsvětější svátost pryč. Hrozně se polekal, rozkřičel se, vyběhl ven a na schodech jsme se srazili.“

„Ještě, otče, ať si to ujasním. S bratrem Matyášem chodíte baziliku uklízet pravidelně?“

„Ano…“ hlesl kaplan a rozpaky zrudl.

„A proč to, když máte ve Weissbachu vlastní dřevěný kostelík?“

„No víte, já… ehh… on mi opat jinak nedovolí zpovídat…“ zašeptal provinile a slova se mu v hrdle vzpříčila.

„Váš vztah s opatem asi není úplně – jednoduchý.“

„On si myslí, že jsem biskupův špicl, jenže tak to vůbec není… on biskup Valdštejn, víte… Já se jen snažím dělat svou práci,“ málem se rozplakal.

Vilém sice nevěděl, k čemu přesně tehdy mezi kaplanem a biskupem Valdštejnem došlo, každopádně si leccos dovedl představit. Církevní vrchnost umí být někdy velice krutá. „Dobře, vraťme se k tomu pondělnímu ránu. Když jste si ověřil, že věci se mají právě tak, jak líčil bratr Matyáš, běžel jste do kláštera za opatem.“

„Za opatem ne. Opat byl ve Friedlandu, často tam jezdí za děkanem Reinsbergem, s nímž se přátelí. Z neděle na pondělí tam nocoval. Zburcoval jsem aspoň ostatní bratry, dleli tou dobou na modlitbách, a společně jsme pospíchali zpátky do baziliky. Všichni vyděšení, zmatení a nikdo nevěděl, co budeme dělat.

Do toho se vrátil opat. Strašlivě klel a zakázal nám s kýmkoli o tom mluvit. Okno nařídil zasklít a oltář opravit – bratři Barnabáš a Pavel jsou šikovní řemeslníci. My jsme pak museli urychleně zakrýt všechny stopy a tvářit se, jako že se nic nestalo. Jenže…“ kaplan se zajíkl, do očí mu vhrkly slzy.

„Jenže vy jste nedokázal mlčet,“ napověděl mu Vilém.

„Nemohl jsem. Nejsvětější svátost, tělo Kristovo je tam někde venku v rukou lotrů…“

„Takže jste potají napsal dopis biskupu Hayovi.“

„Já… víte… co jiného jsem mohl dělat?“

„To je v pořádku, je dobře, že jste napsal. Jen mi ještě povězte, proč si myslíte, že chtěl opat raději celou záležitost ututlat?“

„On si…“ kaplan se znovu zajíkl, „on si asi nepřál, aby se tu začalo vyšetřovat…“

„Aha! Říkáte, že se bál, že by se při pátrání mohlo odhalit něco…“

„To jsem ale přece vůbec neřekl,“ zaúpěl zoufale kaplan. „Já si nechci nadělat nepřátele. Už takhle je to dost zlé…“

Vilém zaťal zuby. Byl celý utrmácený a s bázlivostí toho mužíka začínal ztrácet trpělivost. „Podívejte, otče, vážil jsem za vámi dlouhou cestu; a mám-li přijít věcem na kloub, budete muset aspoň trochu spolupracovat.“

„Odpusťte, otče Viléme, já jsem vás nechtěl rozhněvat, já jsem vám vděčný, že… já…“

„Dobře, dobře,“ chlácholil ho Vilém proti své vůli, „zkusme to odjinud. Slyšel jste někdy pověst o čarostřelcích?“

Kaplan sebou polekaně škubl. „To přece není žádná pověst, poslední z čarostřelců dosud žije na Velké Jizeře. Walter Tapper se jmenuje.“

Viléma to zaskočilo. „Takže vy víte, kdo kostel vyloupil?“

„Ne, to ne,“ vyjekl kaplan poplašeně, „Walter by nic takového nikdy neudělal.“

„Vy ho znáte?“

„Chodí do Hejnic každou neděli na mši. A teď v zimě jezdí se svými chlapy na lyžích.“

Vilém už nerozuměl vůbec ničemu. „Chodí na mši?

Ten pytlák a černokněžník chodí na mši?“

„On přece není žádný černokněžník,“ oponoval kaplan chabě.

„Takže podle vás jsou to všechno jen povídačky? Žádné zázračné kule a žádné ďábelské rejdy? Jenže pak mi vysvětlete, kdo a proč se do baziliky vloupal. Z drahocenného kostelního náčiní přece nezmizelo nic?“

„Já nevím, já nevím, já nevím,“ zabědoval kaplan a chvíli to vypadalo, že se rozeštká.

Vilém na něj měl čím dál větší zlost. „Říkal jste, že z takzvaných čarostřelců je Walter Tapper poslední. Povězte mi ještě něco o něm, jaký je to člověk?“

„Víte, já… já bych hrozně nerad někomu křivdil, ale…“

„Má na svědomí hodně lidí?“ zeptal se Vilém příkře, stěží se ovládaje.

„Je to muž zavilý a nelítostný. Napáchal mnoho zlého, a přece mi nepřísluší, abych po něm první hodil kamenem. Vždyť oč jsem menší hříšník…“

„Otče!“ procedil Vilém mezi zuby. „Pozval jste si mě, kvůli případu svatokrádeže, tak mi laskavě aspoň trochu pomozte! Jakých zločinů se ten Tapper dopustil?“

„Když já nemůžu… nesmím… to je zpovědní tajemství…“

Vilém si odfrkl. „Tak dost. Tohle nemám zapotřebí. S Tapperem si zítra po mši promluvím sám. Kdybych ještě něco…“ nad zbytkem věty radši mávl rukou.

„Sbohem.“

Kaplan nenašel odvahu zadržet ho. Jen se ještě více schoulil a přikrčil. Vilém vstal, popadl tlumok a prošel potemnělou lodí napříč. Klenba zvuk spěšných kroků vracela ozvěnou. Do kropenky sáhl nazdařbůh, ani se nepřežehnal a vztekle rozrazil dveře.

Venku už se setmělo docela. Přes tvář ho udeřil mrazivý poryv větru, ztěžka na něj dolehla únava. Musí se vyspat, zítra je taky den. Prověří si toho Tappera a pokusí se zjistit, co skrývá místní opat.

Noční návštěvník

Pod nohama křupal Vilémovi umrzlý sníh. Přešel podél průčelí a seběhl po příkrých schodech dolů k řece. Mezi velikými střepy ledu trpně syčela a převalovala se jako pořezané zvíře. Vilém zabočil vlevo a vydal se úzkou, zpola již zapadanou stezičkou. Vinula se po břehu pod nevysokým ostrohem, na němž čněl chrám kolem dokola obehnaný zdí. Nad horami vládla zima, noční ticho bylo neklidné.

V klášteře by mu zajisté připravili útulnou celu, pokud by se ovšem vzdal svého inkognita, a to Vilém nechtěl. V Hejnicích nikdy předtím nebyl, ale mapu si vtiskl do paměti a kráčel najisto. Černé kostry bezlistých vrb chřestily povislými haluzemi. Na bývalého jezuitu ztěžka dolehlo vyčerpání, rozbolela ho hlava a na prsou. Nervy měl jen jedny a už by tuze potřeboval mít kde složit hlavu. Znovu se rozesněžilo, vichr se rozeskučel; vločky, kterými zprudka smýkal, bodaly na tvářích a v ústech jako skleněné jehly. Námaha několika dní přišla vniveč, ocitl se sám v cizí vesnici a nesmí se přestat hýbat, nebo zmrzne.

Byla to patrová hrázděná budova čelem obrácená k řece; někdejší mlýn, nad jehož vchodem se mdle mihotal plamínek lampy v očekávání pozdních hostí. Vilém se sípavě rozkašlal, nezaleze-li rychle do tepla, sklátí ho zápal plic. Vzal za kliku a vstoupil. Nade dveřmi se rozkýval naprasklý zvonek, zazněl chraplavě a dutě. Velkou místnost spoře ozařoval jediný svícen – pár posledních pahýlů dohořívajících voskovic na polámaném vozovém kole. Pět stolů a bezpočet židlí halabala poházených kolem. Na jedné z nich chrápal zpustlý chlap s hlavou v kaluži rozlitého piva. Za nálevním pultem leštila přestárlá hostinská špinavou sklenici špinavým hadrem. Šenk – místo zhýralců a hříchu.

„Hele, mladej, budeš jen tak civět, nebo si dáš taky etvas cu trinken?“ zašvitořila hrubým přisprostlým hlasem. V chlípném úsměvu, jímž Viléma obdařila, zasvítily prořídlé zuby. Tvář už dávno neměla hezkou, o to pronikavěji se v ní zračila neukojená chtivost. Čím méně byla přitažlivá, tím větší zjevně měla na cizí muže zálusk. Lokty se opřela o pult a na odiv vystavila to, čemu se u mladých dívek říká živůtek, a u ní to budeme pro nedostatek lepších výrazů nazývat vnady, ačkoli vnadného na nich nebylo nic. Kyprá byla tak ještě před dvaceti lety, teď zbyla jen otylost a nakyslý zápach potu. „No tak, vilsdu etvas, nebo co?“ vyštěkla posléze netrpělivě.

Trhl sebou a uhnul očima. „Ehm – Guten Abend, werte Dame. Já bych se chtěl zeptat, zda byste měla volný pokoj. A taky,“ dodal spěšně, „zda byste byla ochotná připravit mi nějaký horký vývar. Tu vaši severskou zimu cítím až v kostech.“ Pokusil se zatvářit co nejvstřícněji a nejzdvořileji.

Změřila si ho prázdným vyhaslým pohledem.

„Vejvar? – to sotva, na to můžeš zofort zapomenout, leda tak trochu šnapsu. Cimru mám, ale sem tu na to sama a nikomu vyvařovat nebudu. Pivo a uzenku s chlebem. A ráno trochu horkýho čaje – falsdu vilst.“

Vilém si unaveně povzdechl, ještě příliš nepookřál, ale už mu začínalo pořádně kručet v břiše. „Dobře, tak tedy prosím tu uzenku s chlebem – a pivo,“ doplnil po krátkém zaváhání.

Ženština se hřmotně vysmrkala do zástěry a Vilém měl dojem, že slyší o plátno pleskat hleny. „Pořádně si voklep boty, ať mi to tu nezablátíš, a poď za mnou.“ Začala s námahou a hekáním vystupovat po rozeschlých vrzajících schodech. Vilém, který ji s odstupem následoval, zahlédl pod sukněmi oteklé kotníky a namodralou spleť křečových žil.

Chodbu v patře osvětlovala jediná lampa, která na černém pozadí kreslila narudlé šeré obrysy. Jak se její plamen komíhal, hrany tvarů se střídavě prohlubovaly a pak zase ztrácely v temnotě. Prastará prkna pod vahou rozložité hostinské sténala jako duše smilníků v očistci.

„Hír ist es,“ zarachotila těžkým kruhem s klíči a jedním odemkla. Vrátila se pro lampu a v pokojíku zapálila zpola vyhořelou voskovici na dřevěném stojanu. „A chceš pomoct mit ajnfojr machen? Nebo si ho zvládneš rozdělat sám?“

„Kdybyste byla tak laskava…“ Hlava mu třeštila, chvěl se únavou a chladem, toužil jen zachumlat se do dek, vrhnout se na kavalec a dlouho dlouho spát. A při představě, že by měl zápasit s dřívím na otop, ho hlava rozbolela ještě víc.

Malá kachlová kamínka byla v cimře jediným přepychem. Úzká postel, malý stolek s rozviklanou židlí a nakřivo posazené okno, na nějž si mráz bezelstně kreslil ledově květy. Sedl si na proleželý slamník, pryčna zavrzala, přes ramena si přehodil deku prožranou moly a doufal, že tu nemají štěnice. Hostinská se mlčky sklonila k topeništi a rychlými obratnými pohyby nalámala třísky. Její rozlehlá zadnice čněla vzhůru jako kýty tažného vola.

Vilém, ač celibátník, nebyl k ženské kráse slepý. Navzdory po léta tříbenému sebeovládání a navzdory tomu, že stárl, v něm dosud dívčí útlost a plné tvary dokázaly probudit žádost, kterou pak z mysli vyháněl dlouhými posty a modlitbami. V přítomnosti otylé hostinské ho však jímal jen hnus a odpor a zároveň se dusil soucitem s ní. Jakých hříchů se asi v mládí dopouštěla, že čím starší a odpudivější je, tím bezostyšněji se nabízí – jako kus zkaženého masa. Žena, která osaměla kvůli svému chtíči – neboť se nedokázala spokojit s jediným mužem –, se teď svou osamělost snaží léčit chtíčem.

A pak ještě Viléma napadlo, jak zoufalý musí být muž, aby s ní byl ochoten hledat kus zpustlé něhy. Kolik zhýralosti musí nashromáždit, aby byl vůbec schopen obcovat s ní a za dočasné ukojení žádosti zaplatit výčitkami a ztrátou sebeúcty. Či snad je to s lidskou povahou tak, že zmoženi pravidly a ctností, kterou jsme si nevybrali, hledáme únik ze svých malých životů právě ve špíně a zvrácenosti?

Plameny zapraskaly, oheň se rozhořel, hostinská se s hekáním a přidušenými kletbami narovnala.

„Isdas ales? Nebo ještě něco bys chtěl?“

„Ehm – promiňte, tu uzenku s chlebem, jestli mohu prosit.“

„Jo,“ se zasupěním vyšla na chodbu a práskla za sebou dveřmi. Vrátila se zanedlouho, postavila před něj pozdní večeři a znovu se odšourala na oteklých nohách.

Pokoj se pomalu plnil teplem, ale Viléma v krku a na plicích bolet nepřestalo. Chléb byl okoralý, uzenka seschlá, pivo vyvětralé. Chvíli bezmyšlenkovitě žvýkal a pak se raději zabalil do deky a pokusil se usnout. V hlavě mu bodavě tepalo, plamínek svíčky prskal a třepetal se, až se zdálo, že se celý pokoj kymácí. Ocitl se uprostřed cizích nehostinných hor; byl sám mezi lidmi, kterým nerozuměl a s nimiž se měl střetnout. Walter Tapper, opat Schmidt, kaplan Vaňura…

„Bože, milosrdně shlédni na svého služebníka, neboť výzva, jíž mám čelit, je nad mé síly.“

Probudil se do naprosté tmy. Svíce dohořela, vyhaslá kamna chladla. Hrdlo mu železnou pěstí sevřel strach. Znovu ten děsivý řezavý zvuk. Cosi ostrého skřípalo o sklo. Snad vlkodlačí drápy, snad nehty vraha.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Cesta z Reichenbergu – sobota 14. února 1789

V potemnělém chrámě

Noční návštěvník