Přeložila Michaela Řeřichová

Jasmin Schreiber: Tisíce metrů ode dna

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Michaela Řeřichová 2022

ISBN 978-80-249-4682-5

umím létat.

vidím ve tmě.

jsem nesmrtelná.

– Ianina Ilitcheva

„Jak hluboko se musím ponořit, abych našel zářivou rybu Tima, kterou ještě nikdo neobjevil?“ zeptal ses mě krátce před smrtí.

„To nevím, ale v hlubokém moři je toho ještě spoustu neobjeveného. Určitě tam plave hodně potenciálních rybiček jménem Tim.“

„Nemohla by ses potápět tak hluboko, dokud neobjevíš novou rybu?“

„Nó, tak na to asi budu potřebovat tým lidí a podvodního robota, ale teoreticky by to šlo.“

„A pojmenuješ ji Tim?“

„Ano, pojmenuju.“

„A co když objevíš nového kraba?“

„Tak ho samozřejmě taky pojmenuju Tim, to je snad jasné.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

11 000

Tvoje nej nej nejoblíbenější zvíře na světě byl strašík maloústý – když pro tebe bylo něco hodně důležité, nikdy se to neobešlo nejméně bez tří nej. Hlava téhle ryby je úplně celá průhledná, a když na ni z ponorky namíříme reflektorem, můžeme sledovat, jak její mozek pracuje. Hlubokomořské ryby jsi měl vůbec moc rád. Spousta těchhle tvorů má takzvané světelné orgány, které svítí v důsledku bioluminiscence bakterií. Zářící chapadla, třpytivé ploutve, lascivně nahozená udice se svítící návnadou, skrytá ve tmě: zuby. Když si představíme hluboké moře, před svým vnitřním zrakem vidíme jenom temnotu, to je ale velký omyl. Vodou jako malé lampičky plují miliony živých tvorů, buď jako jednotlivé hvězdy, nebo ve velkých skupinách, které tvoří světelné galaxie. Tenhle paralelní svět pro tebe byl megahustej.

Občas tu sedím a myslím na to všechno a celkově na tebe, a když říkám občas, mám tím ve skutečnosti na mysli často, a když říkám často, mám tím na mysli nepřetržitě. Vybavuju si tvoje vlasy jemné jako chmýří, vzpomínám na to, jak jsi chytil svou první rybu a pak strašně plakal, když zemřela (proto to byla i tvoje poslední ryba). Myslím na to, jak jsme spolu seděli nad přírodovědnými knihami a dávali zvířatům nová a v tvých očích lepší jména. Ze žraloka se stal mnohozub (kvůli mnoha řadám zubů), z rejnoka plovoucí podšálek, z velblouda dvouhrbáč a z dromedára jednohrbáč, aby se dali lépe rozlišit a už se to jednou provždy nepletlo. Když na to všechno myslím, na chvilku se mi zastaví srdce, krev se mi nahrne do nohou a v uších mi hučí, jako by se v nich slévala všechna moře světa. Po chvíli opět nastane odliv, šumění zeslábne, sinusový uzel se probere z letargie a srdce se začne pravidelněji stahovat. Často si pak lehnu na podlahu, jako jsme to dřív dělávali spolu, ještě chvíli na tebe myslím a vrážím si nůž ještě hlouběji do útrob. Říkám si, jak bys asi teď vypadal. Jestli bys měl pořád tak rád strašíky a co bys řekl tomu, že už zase objevili tři nové hlubokomořské ryby a ani tentokrát se žádná z nich nejmenuje Tim. Jestli bys byl naštvaný, že jsem nezařídila, aby tak jednu z nich pojmenovali. Jestli už by ses stihl zamilovat, do holky nebo do kluka. Jestli bys měl pořád vlasy jemné jako chmýří a jak velkou bys měl asi ruku, kdyby byla schovaná v dlani tvé velké sestry jako dřív. To jsou věci, které se nikdy nedozvím. Úvahy, které jsou v zásadě zbytečné, ale nevyhnutelné. Myšlenky jsou často stejně nekontrolovatelné jako láska, která je vyvolává. A já tě teď miluju už jen lapená v mezisvětě z minulého času a konjunktivu a v realitě, která byla před tvou smrtí životem a po ní už je jen stavem.

S nikým jiným jsme si nebyli tak blízcí, což je vlastně trochu zvláštní, protože jsem byla o dost starší a úplný opak tebe. Nikdy jsem nebyla dynamická a aktivní, už jako dítě jsem neměla potřebu kamkoli chodit, tedy fyzicky. Do světa jsem vyrážela maximálně tak ve své hlavě, zapojením fantazie a s literaturou jako únikovým prostředkem, tam jsem mohla být odvážná a silná, ztělesňovat všechno to, čím jsem ve skutečnosti nebyla. Knížka v ruce může být opravdovou záchrannou kotvou – když je moře života příliš nevlídné, můžeš se upnout na příběhy a nechat se jimi přenést do bezpečí.

Nejraději jsem četla příběhy Harryho Pottera, o tom, jak musí mladý čaroděj žít u svých příšerných příbuzných v přístěnku pod schodištěm, až se nakonec dostane na kouzelnický internát a unikne tak ze spárů své strašné rodiny. A přestože jsem měla v dětství opravdový pokoj s postelí, psacím stolem i vším ostatním, také jsem většinu času žila v přístěnku pod schody – akorát jen pocitově, ve svém nitru.

Jak už jsem říkala, ty jsi byl úplně jiný. Zatímco já v deseti letech neměla ráda sport, raději si doma četla a spíše se vyhýbala lidem, ty jsi v tom samém věku pobíhal a řádil venku a byl jsi šlachovitý jako mladý psík. Neustále jsi chtěl někam chodit, neustále jsi něco vymýšlel, neustále jsi měl nutkání vyběhnout ven z domu, nezůstávat na místě, ani na chvilku neodpočívat. Byl jsi kouzelník a dobrodruh, krotitel zvěře a potápěč, byl jsi orel mořský, chtěl jsi létat a plavat a běhat a potápět se, dokud to všechno neskončilo. Rybička Tim. Tim, který tolik miloval moře a pak se v něm před dvěma lety utopil.

Věděl jsi, že Mariánský příkop je nejhlubším místem světového moře? Jasně, hloupá otázka, samozřejmě že jsi to věděl. Tahle jáma se zavrtává jedenáct tisíc metrů hluboko do zemské kůry. Kdybys tam vhodil Mount Everest, zmizel by v ní beze stopy. Tehdy sis pod tím nedokázal nic moc představit, ale když jsem ti to vyprávěla, přišlo ti to hustý, stejně jako ti v první chvíli přišlo hustýnebo megahustývšechno, co bylo k neuvěření. Představa jedenácti tisíc metrů byla vlastně příliš abstraktní i pro mě. Teprve když jsem se tam sama dostala, až úplně dolů do temnoty, kde už není žádné světlo, žádné barvy a skoro žádný kyslík, získalo pro mě těch jedenáct kilometrů a všechna ta čísla a číselné řády hmatatelnou kvalitu – jedenáct tisíc metrů pod vodou se rovná metru devadesát pod zemí, hloubce tvého hrobu.

10 430

Pamatuješ, jak zemřel Ronny a ty jsi byl dva dny tak smutný, že ti nechutnala ani tvá oblíbená zmrzlina? Jak jsem s tebou musela jít k dětskému lékaři, protože sis myslel, že ten divný pocit v břiše je určitě nějaká strašná nemoc, přitom to byl jen smutek ze smrti našeho psa? Po dvou dnech se ti vrátila chuť k jídlu, o týden později ti bylo mnohem lépe a měsíc po Ronnyho pohřbu sis na něj vzpomněl už jen málokdy.

Když jsi tu najednou nebyl, měla jsem stejný průběh, akorát to bylo silnější. Nemohla jsem vůbec nic jíst ani chodit do školy. Ten pocit, co jsi měl v břiše, jsem cítila v pažích a v nohách a v ušních lalůčcích a na špičce nosu, a dokonce i ve slepém střevě. Ano, vím, co si teď říkáš, slepé střevo jsem si mohla nechat vyoperovat jako ty, když ti bylo sedm. Jenže špičku nosu i ruce potřebuju, odstranění slepého střeva by tedy moc nepomohlo. Cítila jsem se tak hrozně, že jsem nedokázala vstát z postele, nemohla jsem se osprchovat, nešlo dělat vůbec nic. Po nějaké době se to zvláštně překlopilo a ten pocit odezněl, ale nevystřídal ho žádný jiný. Místo toho ve mně zbyla jen prázdnota.

Vzpomínáš, jak jsem ti četla Nekonečný příběh a na jednom místě se rozprostírala Nicota?

„Jak taková Nicota vypadá?“ ptal ses mě.

„Nicota nevypadá nijak, jinak by to bylo něco.“

„Jak je možné, aby něco nebylo nic?“

„Hm,“ zamyslela jsem se. To byla vážně těžká otázka. Vždycky jsi pokládal hodně těžké otázky, což bylo nejspíš tím, že jsi byl velmi chytrý, pravděpodobně i daleko chytřejší než já ve tvém věku.

„Tak třeba: tady vedle mě nestojí židle?“ přemýšlela jsem nahlas. Vedle mě totiž žádná židle nestála.

„Hm.“

Neznali jsme řešení a to velmi dobře vystihuje situaci, ve které jsem se ocitla tehdy po tvé smrti: neznala jsem řešení. V mém nitru se rozprostíralo Nic, nemělo žádný pocit, vzhled, vůni, zvuk ani chuť. Byla jsem lidský kostým, jehož obsahem je nicota. Obvykle se tomu říká deprese a je potřeba to léčit, proto jsem zašla k psychiatričce v naději, že do mě nasype nějaké prášky.

Jednoho dne jsem tedy seděla v čekárně na děsně tvrdé dřevěné židli vedle stojanu plného deštníků, ačkoli se kromě mě v místnosti nacházeli jen dva starší lidé a venku nepršelo. Ti dva patřili k sobě, jejich věk jsem odhadovala tak na devadesát let, byli malí a křehcí jako elfové, dokonce starší než děda s babičkou, a to už je tedy pořádné stáří. Myslím, že jim bylo jako prachové babičce krátce před tím, než zemřela. Říkal jsi jí tak, protože sis dlouho myslel, že se jmenuje prachbabička, a ne prababička, a tak jsi ji překřtil na prachovou.

Prohlížela jsem si ten prachový pár důkladněji. Žena se co chvíli hroutila na židli, načež ji muž zase mírně narovnával. Ona se pak pokaždé sama trochu napřímila a zůstala v téhle pozici, dokud opět postupně nesklouzla dolů. Kůži na rukou měla tak jemnou, že jsem ze vzdálenosti asi tří metrů viděla její žíly. Byl to takový křehký ptáček z průhledného papíru. Stařec jí položil na klín časopis a snažil se budit zdání normality, ona to ale vůbec nevnímala. Vzal její paži, nadzdvihl ji, vsunul pod ni noviny a paži na ně zase položil, stránky novin tak byly náležitě uchyceny. Bylo to smutné a bizarní zároveň. Stará dáma mlčela a dívala se skrz svého starostlivého partnera, který měl hluboko ve tváři vepsaný strach a zoufalství. Potichu k ní mluvil, šeptal jí povzbudivá slova, chtěl ji trochu probrat, pro něco nadchnout („Podívej, tady je Helene Fischerová!“), ona ale nereagovala. Připadalo mi, že už si stejně nic neuvědomuje, že neví, kde je ani co se s ní právě děje. Její pohled byl prázdný, prostupoval tímhle světem, míjel nás a směřoval ke galaxii, ke které jsme neměli přístup. Jestlipak jsi tam teď taky a jezdíš na asteroidech? Nebo se možná právě potápíš v nekonečně velkém oceánu spolu s plovoucími podšálky a mnohozuby a hledáš rybičku Tima? Kdo ví.

Po nějaké době v čekárně mě z myšlenek vytrhlo zavolání mého jména. Lékařka mě prohlédla a vysvětlila mi, že můj zármutek začíná být patologický. Patologické je něco, co způsobuje nemoc. Byla jsem zkrátka trochu nevhodně nebo nezdravě smutná, alespoň tak jsem si to tehdy vyložila, i když to teď dost zjednodušuju. Ty ale koneckonců nejsi psychiatr, nýbrž oceánograf a dobrodruh, tak to nechci zbytečně komplikovat. Mně to každopádně znělo tak, že jsem příliš smutná. Vůbec jsem nechápala, jak je to možné. Přišlo mi, že rozhodně nejsem dostatečně smutná, protože mi pořád ještě bilo srdce, ačkoli jsem si zcela vážně myslela, že bez tebe zákonitě musím zemřít. Za normálních okolností má mozek dobré mechanismy, jak si poradit se zármutkem. Proto ses taky po nějaké době vypořádal s Ronnyho smrtí. Já jsem v tom ale trochu uvízla, doktorka mi tedy předepsala prášky a vyplnila formulář pro zdravotní pojišťovnu, který mi umožňoval chodit na terapii.

Terapie mi nepřišla nijak zvlášť dobrá. První hodiny jsem seděla naproti terapeutovi, který se mě zeptal, jak to jde s léky, a následně padesát minut mlčel, zatímco já jsem ze sebe měla něco dolovat. Nebylo ale co. Seděla jsem v Mariánském příkopu s malou naběračkou a měla ze sebe s její pomocí dostat všechnu vodu a bolest, aby mi bylo lépe, měla jsem všechno vynést na povrch a rozprostřít a prezentovat pro účely pozorování. To ale nefungovalo. Seděla jsem jedenáct tisíc metrů hluboko a tlak tam byl tak velký, že jakmile jsem trochu odčerpala, všechno do mě zvenku zase okamžitě nateklo. Byla tam spousta černé vody a strachu a temnoty a žádný paprsek světla, ani jeden jediný. Většinu času jsem mlčela, občas něco zamumlala, odbočila, vyprávěla o svých nezajímavých dnech v posteli. Vyprávěla jsem terapeutovi o hlubokém moři („Věděl jste, že dole v Mariánském příkopu je tlak na centimetr čtvereční větší než jedna tuna?“ – „Ne.“ – „Tak vidíte.“), filozofovala o vztahu jemných částic a klimatu, a dokonce mu vyjmenovávala své oblíbené těstoviny, protože už mi vážně pomalu docházela témata. Zdravotní pojišťovna mi schválila sedmdesát pět hodin – tolik druhů těstovin jsem ani neznala. O tobě jsem se ale na začátku vůbec nezmínila.

S bolestí se to má tak: nejprve jde vždycky jen o její intenzitu, spouštěč není podstatný. Zesiluje, dokud nedosáhne sta procent, a pak ji zkrátka musíš nějak přežít, ať je příčina jakákoli. Protože umřel pes. Protože se zrovna rozcházíš. Protože se neozývá táta. Protože zemřel bratr. Jak hluboko do tebe bolest pronikne, jak dlouho tam setrvá a co všechno zničí, závisí právě na spouštěči. Některé věci jsou horší než jiné. Když nás ale někdo kopne do ledvin, je v první chvíli jedno, proč to udělal, všichni nejdřív ležíme zkroucení na zemi a pokoušíme se dýchat. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Jediné, co jsem tehdy přece jen zvládala, i když s obtížemi, bylo neudusit se.

Jednou se mě terapeut zeptal, jestli navštěvuju tvůj hrob. Bylo to při sedmém nebo osmém z té spousty schválených sezení a já cítila, že kolem mě pomalu začíná utahovat smyčku a já už nemůžu žvanit jenom o těstovinách s pestem, hlavně taky proto, že jsem stejně skoro nic nejedla.

„Ne, od pohřbu jsem u jeho hrobu nebyla,“ odpověděla jsem. Tak to prostě bylo, nešlo to.

„Proč ne?“

Mlčela jsem. Nevím, asi jsem si nechtěla připustit, že je to teď tvoje nová adresa. Že teď ležíš v zemi místo v dětském pokoji, který byl kdysi můj. Rybička Tim. Byl jsi uvězněný skoro dva metry hluboko v zemi, což vůbec nebyla tvoje parketa. Tahle myšlenka mě ničila. Máma s tátou tam pravidelně chodili a já jsem tvrdila, že za tebou taky často chodím, ačkoli jsem studovala víc než dvě stě kilometrů daleko. Samozřejmě to nebyla pravda, tedy to s tím chozením na hrob.

„Necítím se tam moc dobře,“ odpověděla jsem po chvíli.

Terapeut mlčel a já pokračovala: „Nemám pocit, že je tam Tim se mnou, kromě toho tam krouží všichni ti lidé a pozorují vás, jak stojíte u hrobu. To se mi nelíbí.“

„Ale máte z toho dobrý pocit? Myslím z toho, že nechodíte na jeho hrob?“

„Nevím.“

Opět mlčení. Ve skutečnosti jsem tě chtěla navštívit, ale když jsem si představila, že bude kromě mě na hřbitově jakýkoli další člověk, ta přílišná blízkost mi vadila. S blízkostí a distancí to u mě bylo komplikované. Mohl ode mě stát třeba dvě stě metrů, uzavřený ve svém světě, já ale měla pocit, že mu sedím na klíně, zatímco jsem chtěla být jen s tebou.

„Můžete tam zkusit jít v době, kdy tam nikdo není.“

„A to je kdy?“

„Co třeba večer?“

„To je tam přece strašně plno, protože přicházejí ti, co přes den pracují.“

„Tak prostě až tam doopravdy nikdo nebude.“

„To by bylo jedině v noci.“

„Hm,“ řekl terapeut.

„Vy chcete, abych se v noci vloupala na hřbitov?“

„Nesmysl, to jste mě úplně špatně pochopila,“ odvětil, přitom se na mě ale podíval způsobem, který říkal: Ano, přesně to myslím, moje milá, jen to nevyslovím nahlas, protože stačí, že vy skončíte před soudem kvůli rušení klidu mrtvých, nemusím tedy ještě i já riskovat obvinění z podněcování.

„To je tedy pěkně hloupý nápad,“ prohlásila jsem.

To je nejlepší nápad na světě, pomyslela jsem si. Tobě by to určitě přišlo megahustý, tím jsem si byla jistá.

Nejprve jsem udělala to, co by udělal každý normální člověk, který plánuje vloupat se na hřbitov: googlovala jsem. Zanedlouho byl vyhledávač plný spojení jako hřbitov vloupání důsledky, hřbitov vloupání co se stane když mě chytnou, hřbitov vloupání náčiní a podobně. Náš hřbitov ostatně nebyl na vesnici, máma s tátou žili stejně jako já ve velkoměstě s několika hřbitovy, ten tvůj zavíral v sedm hodin večer, a kdo na něm zůstal déle, dopouštěl se minimálně přestupku. Alespoň tak to psali na internetu.

Další problém byl můj nulový sportovní talent, což tě jistě nepřekvapí. Musela bych přelézt metr osmdesát vysokou zeď a zatím jsem neměla žádný geniální plán, jak to ksakru udělat. Že by pomocí štaflí? I tak bych se ale se svými přibližně osmdesáti kilogramy a sto šedesáti třemi centimetry musela přitáhnout nahoru. Uvažovala jsem, zda bych kvůli tomu neměla začít posilovat, jako totální outsider chodit půl roku každý den do fitka a dělat shyby, ale rychle mi došlo, že je to naprosto nereálné. Se svými depresemi každý den sportovat, k tomu se zdravě stravovat, chodit na univerzitu, úplně normálně žít – a problém je jako mávnutím kouzelného proutku vyřešený? To fakt ne. Takhle to nešlo. Nejprve jsem potřebovala jet na hřbitov přes den a omrknout to tam. To bylo jasné. Představa, že tam přece jen budu muset v běžné otevírací době, mě znepokojila, ale pevně jsem se rozhodla předstírat, že tam neležíš pohřbený v hlíně. Prostě tam pojedu, abych si prohlédla zeď, nic víc. A je jedno, kolik lidí se tam bude pohybovat, je jedno, kdo všechno tam bude ležet v zemi, šlo o zeď. O nic jiného.

Přesto jsem se rozhodla, že si půjdu předtím aspoň jednou nebo dvakrát zaběhat. Chtěla jsem zjistit, jak dobře (nebo spíš špatně) jsem na tom s kondicí. Jak daleko a jak rychle jsem schopná běžet, kdyby mě někdo nebo něco na hřbitově překvapilo. Haha, jasně, přes den jsme hrdinky a vědkyně a bůhvíco ještě, ale v noci na hřbitově nás pak stejně možná napadne, jestli to s těmi duchy přece jen nebude pravda, jestli je skutečně jisté, že zombie neexistují, a podobně. Zombíci ti taky vždycky připadali megahustý.

Následně jsem tedy převrátila celý byt vzhůru nohama – což u maličkého dvoupokojového bytu není zas tak těžké –, abych našla hodinky na měření tepu. Dřív jsem je nosila každý den, to bylo v době, kdy jsem chtěla zhubnout, chodila cvičit a dělala všechny ty zdravé a strašně dospělé věci. Tyhle hodinky mi na mobil posílají všechny možné údaje, a když je mám na zápěstí, každou minutu měří a zaznamenávají do grafu mimo jiné i můj tep.

Na ledničce tenkrát visela vytištěná část grafu, malý obrázek z 23. 9. 2016, na kterém je vidět, jak se srdeční pulz zrychlil ze 74 na 156 úderů za minutu, jak se pak tepová frekvence vyšplhala ještě na 172, tam se na chvíli zastavila a několik minut neklesala. Bylo to, když mi máma volala z vaší dovolené na Mallorce, když jsem zvedla telefon až při druhém zazvonění, ona nejdřív mlčela a já na ni podrážděně vyjela: „No co je, mami? Jsem zrovna na nákupu,“ protože jsem si myslela, že je to zase jeden z jejích nechvalně proslulých nechtěných telefonátů z kapsy u kalhot, a ona řekla: „Tim je mrtvý.“

Na ledničce dodnes visí graf, na kterém je vidět, jak se láme lidské srdce.

9 950

Byla jsem připravená. Hodinky ukazovaly jednu hodinu čtyřicet šest minut, byla teplá letní noc a já stála před částí hřbitovní zdi, kterou jsem si vybrala při obhlídce týden předtím. Byla perfektní. Kolemjdoucím z ulice bránil ve výhledu lískový keř, takže jsem si mohla v klidu přistavit donesený žebřík. Ještě jednou jsem se rozhlédla, ujistila se, že vzduch je čistý, a vystoupala po pěti příčkách, které mi umožňovaly zeď bez problémů překonat. Když jsem byla nahoře, otočila jsem se k žebříku a vytahovala ho za provaz, který jsem připevnila k příčce. Žebřík se přitom šoupal po zdi a tloukl o ni a mně ty zvuky připadaly v tom nočním tichu neskutečně hlasité. Na chvilku jsem zadržela dech a poslouchala, jestli neuslyším nějaké zvuky nebo hlasy, ale všude bylo ticho. Vytáhla jsem žebřík až nahoru, na druhé straně ho spustila dolů, pohodlně po něm slezla a za provaz si ho přehodila přes rameno. Tak to by bylo.

Rozhlédla jsem se a srdce jsem měla až v kalhotách. Ano, noční hřbitov je právě tak děsivý, jak jsem si ho představovala, a vsadím se, že by ti to přišlo strašně super. Naplánovala jsem to tak, abych návštěvu uskutečnila za jasné měsíční noci a viděla co nejlépe, aniž bych musela použít baterku. Teď jsem toho ale litovala, protože jsem na můj vkus viděla až moc dobře. Pohledem jsem sklouzla na cestu lemovanou vysokými černými jehličnany, které na štěrkovou cestu házely bizarní stíny. Přímo proti mně stála studna střežená kamenným andělem bez hlavy v životní velikosti. Co přijde teď? Vytí vlků? Chřestění řetězů? Všechno ve mně křičelo Paulo, uteč!, nakonec jsem se ale ovládla a podívala se do mobilu, kde zrovna stojím. Na mapě v telefonu jsem si označila tvůj hrob, takže jsem si mohla zobrazit trasu. Sto sedmdesát šest metrů.

Dala jsem se do kroku, ruce se mi třásly a srdce mi bušilo až v krku. Každý sebemenší zvuk mě okamžitě vyděsil, a když se vedle mě zničehonic vznesl pták, málem jsem se rozbrečela. Uvažovat racionálně a logicky za bílého dne je hračka. V noci na hřbitově je ale člověku najednou zase sedm let a vybavuje si tituly jako Řbitov zviřátek nebo To a mysl v tu chvíli vyhodnotí příšery jako možnou komplikaci.

Po pár metrech se úzká pěšina stáčela doprava a vedla mě na výrazně širší hlavní cestu, která byla lemovaná velkými listnatými stromy. Tady vypadalo všechno o něco vlídněji a světleji a náhrobní kameny i zmrzačení andělé ustoupili trochu dál od cesty. Na mapě jsem viděla, že musím zahnout doprava, pak doleva a jsem tam. Prošla jsem kolem mauzolea, na které jsem si matně pamatovala z tvého pohřbu. Máma si tam na chvilku sedla na schod, když jsme odcházeli od hrobu a jí se podlomila kolena. „To je dobré, nic to není,“ neustále tehdy opakovala, ačkoli každý viděl, že to není dobré ani trochu. Jak by taky mohlo, když jsme tě chvíli předtím nechali ležet zakopaného v zemi?

Zaplašila jsem myšlenky, soustředila se na svou misi a šla dál, až jsem najednou stála před tvým hrobem. Jen tak, jako by se nechumelilo. Pohledem jsem sjela dolů na tmavě šedivý čtvercový náhrobek, do kterého jsme nechali vyrýt obrovského strašíka. Dost jsem se kvůli tomu pohádala s tátou, protože mu to připadalo hloupé a nevhodné. Je to tím, že není takový dobrodruh a oceánograf, jako jsi byl ty. Co naděláš, jsou to holt jenom rodiče. Na tvém náhrobku je vyryto:

Tim: dobrodruh, oceánograf, nejlepší plavec na světě,

bratr a syn.

Pod tím je datum tvého narození a úmrtí, nic víc.

Položila jsem žebřík na zem a posadila se do tureckého sedu na trávník, do kterého byl tvůj hrob zasazený. Nevěděla jsem, co mám dělat. Jistě, ve filmech si lidi rádi povídají s náhrobky, na něco takového ale jednoduše nejsem dost duchovní. Pořád dokola jsem si četla nápis na náhrobku, ačkoli jsem ho znala nazpaměť, protože jsem ho tehdy sama vymyslela. Doufám, že se ti líbí, jak jsem to formulovala, ale prostě mi přišlo, že je potřeba říct věci bez obalu, tak jak jsou. Po chvíli jsem si všimla, že jsem nevědomky začala vytrhávat trsy trávy, takže jsem toho okamžitě nechala. Pěkně bys mi vynadal. Určitě bys vykřikl: Co ti chudáci mravenci? nebo Zabíjíš živé tvory! V prstech jsem žmoulala pravý rukáv trička, strčila ukazovák do jedné z děr na kolenou mých džín, přeměnila přemíru psychického vypětí v kinetickou energii a nedokázala zůstat v klidu sedět.

„Ahoj,“ špitla jsem po chvíli.

Mlčení, které přišlo v odpověď, mě udeřilo jako pěst do obličeje. Za normálních okolností bys odpověděl názvem nějaké ryby, jenže to teď nešlo, protože jsi ležel metr devadesát pod zemí a pomalu, ale jistě tě ojídala malá zvířata. Protože bylo po všem. Protože tvůj hlas zmizel z tohoto světa a vzal s sebou všechna slova. Protože už to beztak bylo jenom tvoje tělo, a ne ty sám, tvé Já, které bylo utvořeno neuronovými spoji v mozku a pořád ještě mi bylo tak blízké.

Cítila jsem se mizerně.

S pocitem vzteku jsem myslela na svého terapeuta a ptala se sama sebe, k čemu mi to vlastně celé je, kromě toho, že se cítím ještě hůř než normálně. Nedokázala jsem si přestat představovat, jak tvoje tělo okusují červi a brouci, jak ti oční bulvy vytékají z důlků, jak moc máš šedivý jazyk, jak tvé nafouklé břicho plné tlejících orgánů tlačí na víko rakve. V mé mysli se odehrával hrůzostrašný hororový film a já nebyla schopná ho zastavit. Zároveň jsem se musela skoro smát, protože jsem si pomyslela, že by tě to naprosto nadchlo. Měla jsem v hlavě totální guláš.

Najednou jsem zaslechla nějaký hlas. Nejdřív jsem si nebyla jistá a říkala si, že je to asi jenom vítr nebo nějaká změť zvuků, které sem doléhaly z ulice, na to jsem ale byla moc hluboko v srdci hřbitova.

„Krucifix!“ slyšela jsem někoho zaklít.

Zatajila jsem dech. Do prdele! Kdy vlastně chodí do práce hřbitovní zahradníci? Trochu jsem se napřímila, podívala se přes spleť náhrobků, za kterými jsem byla ukrytá, a pokoušela se hlas identifikovat. V děsivě malé vzdálenosti několika metrů jsem viděla záblesk slabého světla a postavu, která se otáčela ze strany na stranu. Ksakru, není to hrobník? Vypadalo to, že drží rýč. Nehloubí se ale hroby dneska už bagrem? Pomalu jsem se plížila jeho směrem, přikrčila se za jedním náhrobkem a čekala, co se bude dít. Viděla jsem nahrbenou postavu, která bez jakýchkoli pochyb ryla rýčem v zemi. Celé to na mě ale nedělalo dojem profesionální zahradnické práce. Spíš to působilo trochu zmatečně a určitě ne legálně. Vrátila jsem se zpátky k tvému hrobu a rozhodla se, že se vydám domů. Když jsem zvedala žebřík, hlasitě to zarachotilo a já se ještě jednou otočila k postavě za sebou, která v tu chvíli ustala v práci.

„Kdo je tam?“ ozval se roztřesený hlas.

Nereagovala jsem, ale pokusila jsem se přehodit si žebřík přes rameno a zmizet. Celé to ovšem byla trochu hektická akce, takže jsem vzápětí zakopla o nízký náhrobek po straně a za vydatného rámusu se natáhla jak široká, tak dlouhá. Tvoje sestra se zase jednou blýskla jako ztělesnění elegance a šikovnosti, bylo to kouzelné.

„Krucinál,“ zaklela jsem tentokrát já a držela se za pravou holeň, kterou jsem si bolestivě narazila. Blížilo se ke mně mihotající se světlo a já viděla, že ta osoba je muž a to světlo malá stařičká petrolejová lampa, což by ti samozřejmě připadalo úžasně pirátské. V panice jsem se sunula vzad, kdo ví, třeba je to nějaký šílený vrah, který tu zahrabává mrtvolu. Když pak ale přede mnou stál, usoudila jsem, že přinejmenším nepůsobí nijak zvlášť nebezpečně.

Byl to starý muž, prořídlé prameny vlasů mu vlály v lehkém letním vánku a vypadal trochu jako náš prachový dědeček na starých fotkách nebo malé holoubě – ta mají taky podobně pocuchané chmýří na hlavě. Na sobě měl tmavé staromódní kalhoty a kostkovanou košili s krátkým rukávem, její barvu jsem ale v nažloutlém světle lampy nedokázala přesně určit. Nad límcem košile na mě nedůvěřivě a trochu zlostně zíral vyděšený obličej. Tolik pocitů na několika centimetrech vrásčité kůže! Vzpomněla jsem si na svou vlastní prázdnotu a záviděla mu tuhle přemíru emocí.

„Co děláte na hřbitově v tuhle hodinu?“ houkl stařec.

„Šla jsem navštívit bratra.“

„V tuhle dobu? Proč nejdete na hrob přes den jako každý normální člověk?“

Mezitím jsem se posadila a ve svitu lampy zkoumala, jestli jsem se nějak nezranila, co chvíli jsem se ale vracela pohledem k muži s rýčem v ruce. Jistota je jistota.

„Prosím? Já nejsem ta, která tu uprostřed noci ryje do hlíny,“ ohradila jsem se. „Co tady vlastně děláte?“

„Do toho vám vůbec nic není,“ zahučel.

„Zahrabáváte mrtvolu nebo co?“

„Zešílela jste? Vypadám snad jako kriminálník?“

„To nevím, ale s tím rýčem, lucernou a kopáním hrobu každopádně nevypadáte jako někdo, kdo není kriminálník.“

Zvedla jsem se a oklepala si hlínu z oblečení. Stáli jsme tam a měřili se pohledem, dva, co se vloupali na hřbitov a vzájemně se přistihli při činu. Celá ta situace mi připomněla jeden z tvých oblíbených vtipů, který začíná větou Potkají se dva myslivci v lese, a i když to bylo absurdní, musela jsem se smát.

„Čemu se smějete? Nebudete vy nakonec trochu pošahaná? Anebo jste satanistka a provádíte tu nějaké svoje rituály?“ zeptal se muž a podíval se na mě lehce přimhouřenýma očima.

„Vždyť říkám, že jsem šla navštívit bratra. Leží tady,“ ukázala jsem na hrob za sebou.

Muž ze mě nespustil oči.