Uzly a pomeranče

Iva Procházková

Copyright © Iva Procházková, 2011, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-660-7

Kolik lidí, tolik světů. Na to přišel Darek už dávno. Některé světy se dotýkaly, některé si byly vzdálené, ale ve všech vládly zákony. Nebyly vždycky v souladu. Často si vzájemně protiřečily a procházely proměnami. Matčin svět byl přehledný a jeho zákony pevně stanovené.

„Jsou věci, které si člověk musí pamatovat,“ zněl první, nejdůležitější. A druhý: „Jsou věci, které by měl člověk rychle zapomenout.“

„Jak poznám, kdy platí to první a kdy to druhé?“ chtěl vědět Darek.

„Zeptáš se.“

„Tebe?“

„Sebe.“

„A když si odpovím špatně?“

„Pak se nesmíš zlobit na nikoho jiného,“ řekla a definovala tím zároveň třetí zákon, možná nejpotřebnější ze všech.

Navenek to vypadalo jednoduše. Při bližším zkoumání Darek přece jen objevil háček.

„A když zapomenu, co si musím pamatovat, a budu si pamatovat, co mám zapomenout?“

Matka vytáhla z kapsy provázek a podala mu ho: „Udělej si uzel.“

V jejím světě nebylo místo pro bloudění a pochybnosti. Kdo se matčinými zákony řídil a uměl vázat uzly, nemohl sejít z cesty.

1

Nabral dech a prudce plivl. Slina přistála Hugovi na bradě a klouzala mu po krku k okraji trička. Setřel ji rukávem.

„Seš mrtvola!“ zařval.

„Ažpo tobě,“ odpověděl Darek. Vzápětí uskočil, protože Hugo sena něho vrhl, ruku s klackem napřaženou nad hlavou. Darkovi se podařilo uhnout ráně, ale váha Hugova těla ho přimáčkla k hřbitovní zídce, ostrý vyčnívající kámen mu roztrhl svetr a zapíchl se mu mezi lopatky. Sykl a vymrštil pěst směrem k Hugově čelisti. Trefil ho jen slabě ze strany do ucha, protože Hugo v poslední chvíli odvrátil hlavu.

„Hehe,“ předstíral, že se nemůže udržet smíchy. „To šimrá, vole!“

„Pošimrám tě ještě, chceš?“

Hugo se místo odpovědi znovu rozmáchl. Darek si přikryl hlavu rukama. Ucítil silnou ránu na předloktí, bolest mu vystřelila až do konečků prstů a okamžitě ho zmobilizovala. Spíš instinktivně než s rozmyslem vyrazil kolenem proti Hugově rozkroku. Hugovi podklesly nohy a zlomil se v pase. Darek ustoupil, napjatě ho pozoroval, vyčkával. Klidně to mohla být přetvářka, lest, na kterou ho chtěl Hugo nachytat, aby ukolébal jeho ostražitost a o to silněji udeřil. Ale když mu vypadl klacek z ruky a tvář mu zkroutila křečovitá grimasa, napětí z Darka spadlo. Pochopil, že boj skončil. Rychle posbíral vysypané učebnice, nastrkal je zpět do aktovky a s pohledem stále přilepeným k Hugovi začal couvat podél zídky.

„To máš za to!“ křikl. Slyšel ve vlastním hlase provinilý tón, který ho rozčiloval. Jako kdyby to nebyl Hugo, kdo rvačku vyvolal.

„Polib si…,“ zamumlal Hugo sotva slyšitelně přes sevřené zuby.

„Říkal jsem ti, že máš ségru nechat na pokoji! Jak na ni příště sáhneš, kopnu tě ještě víc! Přistaneš támhle v kytičkách!“ Kývl hlavou k hřbitovu, kde se ježil les křížů a náhrobních kamenů, teď na jaře bohatě ozdobených květinami. Jednu z těch kytic tam před dvěma dny donesli s Emou. Omotala žluté tulipány křiklavou stuhou z lesklého papíru, kterou zavázala na mašli. Darkovi se stuha nelíbila a tušil, že se ani matce nelíbí, ale na tom nezáleželo.

„Zmiz, vole! Dej si padáka!“ ozval se Hugo, už ne tak slabým hlasem. Darek raději zrychlil. Znal Hugovu urputnost a rychle se dobíjející baterie. Při jedné z dřívějších rvaček, která se odbývala za tratí, proti němu Hugo v samém závěru, kdy už všechno ukazovalo na Darkovo vítězství, vystartoval s takovou prudkostí, že společně spadli na kamenitý násep. Hugo si při té příležitosti zlomil malíček a Darkovi se rozbil mobil, který měl v zadní kapse kalhot. Od té doby si na Huga dával ještě větší pozor než dřív. Ne, po dalším kole opravdu netoužil. Kromě toho měl nejvyšší čas. Za pár minut bude Ema stát před školou, natahovat krk a otáčet hlavu zprava doleva jako slepice, která vyhlíží sousto. Poskytovala Hugovi a dalším dětem nevyčerpatelný zdroj obveselení. „Na, pipipi!“ volali na ni, kroutili krkem a kopírovali její škubavé pohyby. „Hele, žížala, pojď si ji sezobnout!“

Vždycky když Darek slyšel jejich pokřikování, praly se v něm dva pocity. Zatni jim tipec! Naklepni je! Rozbij jim hubu! radil mu ten první, divoký, který se dostavil takřka okamžitě. Druhý pocit přicházel pomaleji, byla v něm únava a rozmrzelost. Zlost na Emu. Jako by nemohla normálně stát a čekat! Anebo jít ze školy sama domů! Když bylo Darkovi osm, chodil všude sám a nikdo se nad tím nepozastavoval. Jenže Ema nebyla jako on, nebyla jako vůbec nikdo, koho znal. Byla jiná a on se s tím musel smířit. Musel ji mít rád tak, jak je – říkala matka. Nikdy s ní o tom nediskutoval, ale často uvažoval, jestli mít rád se dá nařídit.

„Vysmahni! Utíkej za sestřičkou, aby ji nepřejela koloběžka!“ uslyšel za zády Hugův posměšný hlas. Pak přiletěl kámen. Minul. Hugo byl hromotluk, ale mířit neuměl – proto ho při fotbale stavěli do brány. Darek se už bez otáčení rozběhl k Hraběcí škole, jejíž komín vykukoval pod kopcem. Měla oloupané okapy a poškrábanou omítku a ani jinak na ní nic vznešeného nebylo, ale stála na bývalém hraběcím pozemku. I když málokdo v Poseku věděl, o kterého hraběte vlastně šlo a kde mu je konec, nikdo se nenamáhal hledat pro školu aktuálnější jméno. Chodili do ní jenom žáci první a druhé třídy, starší seděli v nové budově na kopci. Darkovi rozdělení vyhovovalo. Aspoň dopoledne neměl Emu na očích, nepotkával ji na chodbách, netrávila s ním přestávku na stejném dvoře. Někdy na ni dočista zapomněl. V takových chvílích byl lehký a bezstarostný, kopal do míče nebo šplhal po lanovém vigvamu na hřišti a předháněl se s ostatními, kdo lana a můstky víc rozkomíhá. Když si pak na sestru uprostřed hry najednou vzpomněl, zaskočil mu smích v krku a hned se díval na hodinky. Strach, že přijde pozdě, že zmeškal, že se jeho vinou sestře něco stane, ho opouštěl jen zřídkakdy. Chodil za Darkem všude, kam se hnul, jako dotěrný pes, který se nedá odehnat.

Už čekala. Uviděl ji, sotva se vynořil ze zákrutu cesty. Stála u zábradlí a mluvila s učitelkou Paterovou. Darkovi se ulevilo. V přítomnosti dospělých si posměváčci na sestru nedovolovali. Rádi si svou zábavu užili bez rizika. Jako Hugo. Musel se na svůj dnešní kousek připravit už doma. Měl nůžky v kapse a protlačil se k Emě nenápadně, v ranním chumlu dětí, které se tlačily před vchodem školy. „Koukám, že potřebuješ přistřihnout hřebínek,“ řekl a dřív, než Darkovi došlo, co chce udělat, zvedl ruku s nůžkami a ustřihl Emě pramen vlasů. Usmíval se přitom a Ema se na něj taky usmívala. Nedokázala si v té rychlosti dát dohromady, co se stalo. Nevěděla, že má na temeni směšnou štětku a že se stane terčem ještě stupidnějších vtipů než jindy. Usmívala se, protože úsměv byl její nejpřirozenější výraz.

I teď ho měla ve tváři. Popruhy aktovky si přidržovala oběma rukama, vzhlížela k učitelce a pusu od ucha k uchu, horlivě kývala hlavou. Přistřižená šošolka vlasů se jí pohupovala na hlavě jako malé rezavé košťátko.

„Ahoj!“ vykřikla, když Darka uviděla. Rozběhla se mu naproti a obejmula ho kolem pasu. „Co jsi mi přinesl?“

Pokaždé se ho ptala, co jí přinesl. Určitě myslela, že když nejsou spolu, nedělá Darek nic jiného, než pro ni shání dárky.

„Dobrý den,“ pozdravil Darek nejdřív učitelku. („Nezapomeň slušně pozdravit“ – jedno z matčiných nejčastějších připomenutí a jeden z nejstarších uzlů, které si kdy udělal a dávno zase rozvázal, protože zdravení, podobně jako nošení tašek panu Havlíkovi, mu přešlo do krve.) Sáhl do kapsy. Ještě před chvílí v ní měl čokoládový bonbon od Michala, teď nahmatal jenom kus kůry. Bonbon byl pryč. Musel ho vytrousit u hřbitova, když se rval s Hugem. Podal Emě kůru: „Na!“

„Co to je?“

„Lodička.“

Nedůvěřivě kůru obracela v prstech.

„Kde?“

„Vevnitř.“

„Tak ji vyndej.“

„Až doma.“

„Proč?“

Darek už chtěl odpovědět, že potřebuje nůž, aby loď z kůry vyndal, když vtom mu učitelka Paterová položila ruku na rameno.

„Moc jsme ráno plakali,“ zašeptala mu soucitně zezadu do ucha. Když mluvila o Emě, nasazovala truchlivý tón a mluvila v první osobě množného čísla. Obojí bylo Darkovi protivné. Podrážděně se k ní otočil.

„Kvůli čemu?“ zeptal se. Učitelka si místo odpovědi významně sáhla na temeno, ale hned zase dala ruku pryč, aby Emě nepřipomněla ustřihnuté vlasy, zřejmý důvod ranního pláče.

„To doroste,“ ujistil ji Darek se zdůrazněnou bezstarostností. Její soucit mu vadil. Byla hodná, aspoň matka to tvrdila. Vzala si Emu do třídy i přes její problém a Darek věděl, že se jí věnuje víc než ostatním dětem, ale stejně ho něco v učitelčině chování popuzovalo. Podceňovala Emu. Chtěla po ní věci, které by zvládl i šimpanz. Myslela si to, co všichni v Poseku: že je Ema debilní. Nikdy by to slovo neřekla, protože ho považovala za urážlivé, ale její přehnaná shovívavost urážela zrovna tak.

„Dneska jsme ve škole četli pohádku,“ vykládala Darkovi, ale dívala se při tom na Emu. „O čarodějnici, viď? Pamatuješ si, co udělala?“

„Začarovala princeznu,“ odpověděla Ema po krátkém přemýšlení.

„A jak to dopadlo?“

„Nijak.“

„Protože jsme ji nedočetli do konce. Víš, co máte za domácí úkol?“ Učitelka na Emu povzbudivě hleděla a Ema si přitiskla pěst k čelu.

Dělala to, když se snažila z paměti něco vydolovat.

„Máme ji dovymyslet!“ Zasmála se, šťastná, že si vzpomněla. Učitelka přikývla.

„Máte ji dopsat. Ale stačí několika větami,“ dodala. „A když ti to nepůjde, namaluj aspoň pěkný obrázek.“

Zvedla košík, ze kterého vykukovaly sešity, otevřela dvířka auta a kývla na rozloučenou. „Tak hezké odpoledne!“

„Na shledanou,“ řekl Darek a chytil Emu, která se v posledním okamžiku chystala k učitelce rozběhnout a zadržet ji. Lidi, které měla ráda, odmítala pouštět ze své blízkosti. Chytala je za ruce, za šaty, kolem pasu, fňukala a dělala všechno pro to, aby neodcházeli. I teď sebou škubala v Darkově sevření tak dlouho, dokud jim učitelčin vůz nezmizel z očí. Teprve pak se uklidnila. Vzpomněla si na kůru a znovu ji začala obracet v prstech. Hledala schovanou loď.

„Kde je?“

„Vevnitř,“ řekl Darek na půl úst a vykročil k domovu. Neměl náladu se s Emou vybavovat, chtěl si přemýšlet o svých věcech. Ale to se mu v její přítomnosti málokdy podařilo. Nenechala se odbýt.

„Ukaž!“ naléhala. „Kde?“

„Tady je příď,“ řekl a ukázal na špičatý hrot kůry.

„Co je příď?“

„Předek.“

„A kde je zadek?“

„Přece tady,“ neodpustil si a plácl ji přes zadek. Rozpřáhla se, aby mu to oplatila, ale popoběhl dopředu. Rozběhla se svým neohrabaným způsobem za ním. Aktovka jí poskakovala na zádech a ruce jí ploutvovitě plandaly kolem boků. Ani běhat neumí! Plácá sebou jak ryba na břehu! pomyslel si otráveně a radši na ni počkal. Byli kousek od obchodu, nejživějšího místa celé vesnice, nechtěl budit zbytečnou pozornost. Věděl, že sousedky postávající před vchodem proberou každého, kdo jde okolo. Určitě si všimnou i Eminy šošolky a Darkova roztrženého svetru a hned to okomentují. Vzadu na Nádražní cestě navíc zahlédl Hanku. Skloněná nad řídítky přijížděla od vlaku. Blížila se k rozcestí, ještě Darka neviděla a tím mu dala příležitost rychle si hodit vlasy do očí a zatvářit se znuděně. Měl ten výraz nazkoušený před zrcadlem, věděl, že ho dělá starší. Před Hankou chtěl vypadat co nejdospěleji.

Ema zůstala stát u reklamy na Magnum.

„Koupíš mi zmrzlinu?“ zeptala se. Zmrzlina byla na poutači zvětšená do rozměrů pádla a orosená čokoládová poleva sváděla k nakousnutí. Kdo se na ni podíval, musel cítit posvátnou úctu. Zmrzlina Number One. Nepřicházelo v úvahu, aby něco tak mimořádného dostal člověk pro nic za nic. Ještě k tomu ve všední den. Mohla to být odměna za dobrou známku z důležitého testu anebo dárek od trenéra za důstojné místo v Poháru dorostenců.

„Víš, co stojí?“ odpověděl Darek otázkou.

„Co stojí?“

„Moc peněz. Pojď!“

Chytil sestru za ruku. Ema se mu vyškubla, opřela se oběma rukama o poutač a otevřela pusu. Vypadalo to, jako by chtěla zmrzlinu z reklamy slíznout.

„M – a – g – u m,“ hláskovala pomalu. „Koupíš mi Magum?“

„Vypadlo ti N. Nejmenuje se Magum, ale Magnum,“ opravil ji.

„A ještě jsme neobědvali. Tak si nech zajít chuť.“

„Nechci oběd, chci zmrzlinu,“ zakňourala. „Tuhletu!“

„Já bych toho chtěl!“ utrhl se Darek a ve snaze konečně pokračovat v cestě Emu lehce postrčil. Sevřela rukama poutač a držela se, co mohla. Darek cítil, jak se mu žene krev do hlavy. Měl chuť na sestru zařvat, popadnout ji a násilím ji táhnout pryč. Jenže právě to udělat nesměl. To bylo úplně nejhorší řešení. Musel najít způsob, jak ji ošidit, jak odlákat její pozornost, aby na zmrzlinu zapomněla.

„Hele!“ řekl. „Vidělas ji?“

„Koho?“

„Tamhle!“

Ema otočila hlavu a upřeně hleděla směrem, kam ukazoval a kde nic nebylo.

„Vidíš?“ zeptal se a vzal ji za ruku. Tentokrát se mu nevytrhla.

„Co?“ vydechla s napjatým výrazem.

„Musíme jít blíž,“ řekl a cítil se provinile jako vždycky, když sestru podváděl. Bylo tak snadné věšet jí bulíky na nos, že z toho měl výčitky svědomí. Ale byla to nejspolehlivější metoda, jak se vyhnout pláči a křiku.

„Co? Kde? Co?“ opakovala a nechala se krok za krokem odvádět od obří zmrzliny. „Co tam je?“

„Před chvílí se schovala za strom,“ pokračoval Darek bez nejmenšího tušení, o čem vlastně mluví.

„Kočka?“

S ulehčením přikývl. Kočka byla dobré vysvětlení.

„Jakou měla barvu?“

„Běž se podívat.“

Už Emu nemusel táhnout, sama se rozběhla dopředu k velkému topolu, kterým končila náves. Za topolem byla už jenom hospoda a rozcestí. Vpravo dolů vedla cesta k železniční zastávce, mezi loukami nahoru k jejich statku. Pořád ještě se mu říkalo Družstvo, i když jediná památka po kolektivním hospodaření byl nápis JZD POKROK na vyvrácených vratech kravína, jehož střechou prorůstal černý bez. Darek nápis denně pozoroval ze svého okna v podkroví. Písmena byla čím dál víc vybledlá sluncem a deštěm, dala se číst také ROKROK nebo FAKPOK nebo dokonce FCKPCK. Znělo to záhadně jako řeč zaniklých civilizací.

„Ahoj, Darku!“ Hančin hlas k němu dolétl z bezprostřední blízkosti a způsobil mu lehké mrazení kolem páteře. Otočil se.

„Ahoj.“

Připravený znuděný výraz se rychle rozpadl pod účinkem jejího pohledu. Nejčernější oči z Poseku, genetické dědictví rodiny Bulisových. Michalovy duhovky byly taky hodně tmavé, ale působily vypoukle jako vajíčka. Hanka měla v očích nebezpečnou hloubku. Člověk se na ni nemohl dívat přímo. Dřív nebo později musel uhnout pohledem, jinak by se něco stalo. Darek nevěděl co, doposud s tím neexperimentoval.

„Budeš odpoledne doma?“ zeptala se a sundala nohy z pedálů.

„Nevím,“ snaha o rekonstrukci znuděného výrazu. „Proč?“

„Potřebuju sestavit elektrický obvod.“

„Gratuluju.“

„Sama to nezvládnu.“

„Ale zvládneš.“

„Darku, prosím!“ zaškemrala.

Dotkla se zvonku, aby svou prosbu podpořila. Darek otálel. Dělalo mu dobře nechat se prosit. Hanka byla o rok starší než on, jezdila do gymnázia, velká část jejího života se odehrávala ve městě. To, že neměla buňky na fyziku, nijak nesnižovalo její sebevědomí. Loni na podzim ji viděl na náměstí v Bruntále v hloučku spolužáků, všichni vypadali suverénně, dávali najevo, že jim patří svět. Darek se tenkrát postavil obličejem k výkladní skříni, protože si ve svých manšestrových kalhotách a vyžehlené košili najednou připadal trapně buransky. Byl rád, že si ho nevšimla, nebo to aspoň předstírala.

„V kolik?“ Znovu zavadila prstem o zvonek, dožadovala se odpovědi. „Jestli nemáš čas odpoledne, můžu se stavit večer. Nebo přijď ty k nám.“

Mluvila o čase jako o něčem, s čím se dá zacházet, co se dá zorganizovat. Darkův čas byl neorganizovatelný. Rodinné pohromy měly ve zvyku dostavit se zčistajasna, člověk je nemohl předvídat, nemohl se proti nim vyzbrojit, leda jim utéct. Ale nakonec ho stejně dohonily.

„Přijď ve čtyři,“ řekl. Uprostřed odpoledne byla větší naděje, že se otec nevrátí domů. A když se přece vrátí, bude střízlivý. A když nebude, zaleze do ložnice. Ve dne se za svoji opilost styděl.

„Díky!“ Hanka ho obdařila vděčným úsměvem, šlápla do pedálů a rychle ujížděla pryč. Darkovi to nedalo a ohlédl se za ní. Vlasy se jí třepotaly kolem hlavy, v levém boltci se jí houpala náušnice ve tvaru spirálky s velkou křišťálovou kapkou na konci. Vypadalo to, jako kdyby jí plakalo ucho. Darek přemýšlel, jestli už se s někým líbala. Ve čtrnácti letech a s takovýma očima se to dalo předpokládat, ale rád by měl jistotu. Když se na to onehdy zeptal Michala, nedokázal mu dát jasnou odpověď. „Blázne, mně se asi svěřuje! Ale lepí se na ni jeden šampon z Bruntálu,“ řekl. „Takovej vlezoun. Už k nám i párkrát přijel.“ To byla zajímavá informace. Naznačovala, že Hanka proti vlezounům nic nemá. Darek přemýšlel, jestli by se místo znuděného výrazu neměl začít taky lepit.

„Darku, hele, co mám!“ Trhl sebou. Uvědomil si, že Emu na chvíli úplně pustil ze zřetele. „Vezmeme si ji domů? Koukni, jaká je krásná!“ Prodrala se křovím u cesty a s širokým úsměvem se blížila, v náručí bílou kočku. Tiskla ji k sobě tak pevně, až se jí prsty ztrácely v huňaté srsti. Kočka se hlasitě vzpouzela, ale Ema si jejích naříkavých protestů nevšímala.

„Jmenuje se Sněženka,“ prohlásila. Odmalička měla zvláštní slabost pro bílá zvířata – kočky, králíky i psy. „Sněženka Úplně bílá.“

„Není naše.“

„Čí je?“

„Nevím,“ řekl a přitom mu pobaveně blesklo hlavou, že je to možná jeho kočka. Vymyslel si ji a ona se jednoduše zhmotnila.

„Já si ji vezmu,“ trvala Ema na svém. Darek se chystal něco namítnout, ale pak jen pokrčil rameny. Bylo jasné, že kočka najde východisko dřív nebo později sama. Spíš dřív. Už teď se bránila tak usilovně, že Ema měla plné ruce práce, aby ji udržela.

Přestal kočce a sestře věnovat pozornost a vykročil do kopce. Když míjel hospodu, nedalo mu to a nahlédl dovnitř. U nejbližšího stolu obědvala parta dělníků z pily, vedle seděl párek cyklistů s koly opřenými venku o zeď, za pultem stál pan Mihule a čepoval pivo. Když Darka uviděl, kývl mu na pozdrav. Darek taky pozdravil a rychle pohledem prozkoumal kout za výčepem. Byl prázdný. Potěšilo ho to, ale jenom střídmě. Že otec nesedí v hospodě, bylo sice pozitivní, ovšem tak moc to zase neznamenalo. Mohl si zajít do bistra na nádraží. Mohl si koupit pálenku od paní Gajdošíkové, která destilovala doma v kuchyni všechno od švestek a jeřabin až po brambory. Mohl odjet shánět práci. Poslední možnost byla nejpravděpodobnější.

Příležitostná práce, většinou na stavbách s výplatou na ruku, se sháněla v Ostravě, občas v Opavě, někdy taky v Bruntále, Krnově, a dokonce i v polských městech. Ať se sháněla kdekoli, sháněla se těžko. Jako by se ze Slezska vypařovala. Zato kořalky bylo pořád dost. Po Velikonocích odjel otec s hrstkou dalších mužů brzy ráno na burzu práce až do Ratiboře, večer ho přivezl soused zamlklého, bez práce, bez výdělku, jenom v košili. Páchl slivovicí a kožená bunda s teplou podšívkou, ve které ráno odjížděl, byla pryč. Když se ho Darek druhý den ptal, kde bundu nechal, poradil mu, ať se stará o sebe. Darek dál nevyzvídal, protože mu bylo jasné, že by se stejně nic nedozvěděl. Co otec nechtěl, to neřekl. Někdy mlčel celé dlouhé dny a pohyboval se po domě jako duch. Velký zrzavý duch se zarostlými tvářemi.

Za zatáčkou se Darek najednou zarazil. U domu stálo neznámé auto. BMW se stříbrným lakem a s polskou poznávací značkou. Bylo naleštěné, zářilo novotou, disky kol nenesly ani stopu bláta. Přistoupil blíž a nahlédl předním sklem dovnitř. Palubní deska vypadala jako z nejnovějšího nabídkového katalogu, sedadla byla potažena černou kůží, vedle zpětného zrcátka visela figurka Panny Marie. Trochu se pohupovala. Darek sáhl na kapotu: hřála. Neznámý návštěvník musel přijet teprve před chvílí. Ale proč? Ke komu? Působilo to tak záhadně, tak mimořádně, že Darek cítil, jak se ho zmocňuje příjemná nervozita. Po týdnech a týdnech strnulosti, kdy jeho okolí dřímalo stočené jako ježek a kromě otcových pijáckých úletů se nic nedělo, to byl první závan oživení.

„Pojď,“ pobídl Emu nedočkavě. „Někdo u nás je.“

Místo aby zrychlila, zastavila se a upřeně na auto zírala. Kočka už jí visela přes zkřížené ruce celou horní polovinou těla, drápy vytažené, ještě kousek a osvobodí se úplně. Zmítala sebou a mňoukala, až zaléhaly uši.

„Pusť ji,“ řekl. „Chceš být celá poškrábaná?“

Sestra neodpověděla. Nejspíš ani neslyšela. Když ji něco v myšlenkách zaměstnávalo, vypnula vnější pozornost. Odpojila se. Darkovi v takových chvílích připomínala přístroj vytáhnutý ze zástrčky. Teď byla veškerá její pozornost pohlcená stříbrným autem. Zbytek světa pro ni neexistoval.

„Paráda, co?“ Znovu položil dlaň na zářící kapotu. „Koukni na tu džípíesku! A ten volant! Pojď, zjistíme, čí je!“

Ema se nehnula. Darek ji nechal být a vykročil k domu. Tady už sestru mohl spustit z očí, tady jí nic nehrozilo. Nad statkem v kopci bydlel jenom starý pan Havlík a mimo traktorů a lesních strojů tudy málokdy někdo projel, nebo dokonce zastavil. Až teď tohle drahé auto.

Možná zabloudilo, uvažoval Darek, zatímco se blížil k domu. Možná se řidič jenom šel dovnitř zeptat na cestu a hned zase odjede. Vtom zaslechl hlasy. Ozývaly se z otevřeného okna obýváku, což bylo neuvěřitelné, skoro vyloučené. Obývací pokoj, velká místnost s knihovnou a kachlovými kamny, byl už tři čtvrtě roku zavřený. Přesně od loňského září, kdy matku odvezla sanitka. V zimě tam ani netopili. Nechali pokoj napospas chladu, schovaný za ledovými květy, které se tvořily na oknech. Neobývaný obývák. Jenom krátce před Vánocemi vklouzl Darek dovnitř, aby vytáhl z knihovny tlustou knihu o skřítcích, kterou si Ema chtěla prohlížet. Překvapilo ho, jak cize pokoj vypadá. Kromě matčina svetru přehozeného přes opěradlo židle nebylo nikde nic osobního. A přitom tady dřív strávili tolik času, hráli karty, louskali ořechy, hřáli se u kamen, poslouchali matčino předčítání a otec s Darkem truhlařili. Určitě těch večerů byly stovky, ale když na ně Darek vzpomínal, smrskly se mu v jeden jediný – ozářený oranžovým světlem stojací lampy a provoněný smrkovým dřevem. Obojí, světlo i vůně, patřily k minulosti pokoje a neměly s jeho momentální syrovou prázdnotou nic společného. Hlasy vyletující oknem signalizovaly změnu.

„Bez počáteční investice se to neobejde, Antone,“ slyšel Darek otce.

„Musí se obstarat lanka, úchyty, tyčky…“

„Nieco mám. Co bude chybět, dokoupíš,“ ozval se druhý mužský hlas. Mluvil měkce, s polským přízvukem, některé hlásky rozmazával. „Všecky výdaje si započítáš, dobrze?“

„Kdy to chceš spustit?“ zeptal se otec.

„Niebawem. Za týden, za dva.“

„To sebou musím setsakra hodit.“

„Ten tvůj Darek… jak je starý?“

„Bylo mu třináct.“

„To už je chlap! Pomůže ti.“

„Kolik jich bude?“

„Deset, nie wiecej. Ale v létě dovezu další. Mám jich slíbeno dvacet. A až budou pryč, novou várku. Povídám ti, je to zlatý důl, Oto!“

Otec uznale hvízdl. Ať už mluvili o čemkoli, čísla na něj udělala dojem. Darek se zastavil. Zmínka o sobě ho zaujala. Připadalo mu zvláštní, že ho ten cizí Anton zná, a dokonce počítá s jeho pomocí. Moc rád by věděl, o co jde, ale jít do pokoje si netroufal. I když si otec s Antonem tykal, vedli řeči o práci. Všechno, co se týkalo práce, byla vážná záležitost, která se nesměla rušit.

„Jaká je kupní cena?“ zeptal se otec.

„Různá, ale tak okolo…“

V pokoji se udělalo ticho, bylo slyšet jen šustění papírů. Darek se opřel o zeď pod oknem a chystal se poslouchat dál, když uviděl Martu. Stála na dvoře, ruce v bok, tvářila se nasupeně.

„Ohřívat to nebudu!“ zavolala na něj místo přivítání. „Člověk se vám dělá s obědem a vy se táhnete jak šneci!“

Darek se odlepil od zdi a šoural se k ní. Zvnitřku pokoje opět zaslechl Antonův měkký hlas, ale mluvil tišeji než předtím, nebylo mu rozumět.

„Kde máš Emu?“ zeptala se Marta, když se k ní přes dvůr doloudal. Mlčky ukázal hlavou k silnici. Neměl chuť odpovídat, vlastně neměl vůbec chuť se na Martu dívat. Její přítomnost mu vadila, její obědy mu nechutnaly a její tón v něm vyvolával vzpurné reakce. Byla dospělá a on se k dospělým většinou choval zdvořile, přesto byl občas v pokušení ukázat jí prostředníček. Žalovala by otci? Pochyboval. Spíš by si to s ním vyřídila sama. Uvažoval, jestli by ji přemohl. Byla asi stejně velká jako on, hubená, neměla svaly, které by stály za řeč. Zato dokázala mít pořádný vztek. Darek věděl, že ve rvačkách je vztek potřebnější než tělesná síla.

„Co bylo ve škole?“ zeptala se.

„Po tom ti nic není,“ utrousil. Chtěla se ohradit, ale vtom si všimla roztrženého svetru. Chytila ho za rukáv.

„Co jsi dělal?“

„Ta samá odpověď,“ řekl a vytrhl se jí.

„Počkej, až to uvidí táta! Myslíš, že má na to, aby ti kupoval nové svetry?“

„Co by mi kupoval?! “ šklebil se jí do obličeje. „Zašiju si to. Roztrženej svetr se dá zašít, prochlastaná bunda těžko!“

„Nech si ty drzosti!“

„Vždycky když mluvím pravdu, říkáš, že jsou to drzosti. Mám teda lhát? Lhaní je podle tebe slušný?“

Přimhouřila oči a stiskla čelisti, až jí na tvářích naskočily boule. Viděl, že by mu ráda jednu střihla. Ještě radši deset. Dělal všechno pro to, aby ji vyprovokoval. Každým dalším setkáním, každou další hádkou se napětí mezi nimi zvyšovalo. Darek si byl jistý, že není daleko den, kdy dojde ke zkratu. Už si dokonce připravil plán pomsty: jestli od ní dostane pohlavek, nevrátí jí ho, schválně, aby se cítila hůř. Přál si, aby se cítila mizerně. Tak mizerně, že už k nim nikdy nevkročí. Ať si sedí na poště za přepážkou – tam mu nevadila. Ale neměla nejmenší právo chodit po jejich domě, otvírat skříňky v jejich kuchyni, stavět hrnce na jejich sporák, uvazovat si matčiny zástěry! Jednou ji přistihl, jak si nalévá čaj do hrnku se zlatou labutí, který od něj matka dostala k narozeninám. Přiskočil a sebral jí ho tak prudce, že nestihla zvednout hubičku konvice a opařila mu ruku. Nikdy už se pak hrnku nedotkla a on si opařené místo neošetřil, aby měla svůj prohřešek co nejdéle na očích.

„Musím už jít,“ řekla s pohledem na hodinky. „Knedlíky a maso máte v troubě. Omáčku ohřívej pomalu, ať se nesdrcne. Není pak dobrá.“

„Pak?“ zasmál se. „Dobrá není ani teď.“

„Jak to víš? Ještě jsi ji neochutnal.“

„Nemusím tvoje blafy ochutnávat, dělá se mi šoufl, už když se na ně podívám! Nic z toho, co jsi nám uklohnila, nebylo k jídlu!“ chrlil ze sebe bojovně, ale tiše, aby ho otec otevřeným oknem neslyšel. „Jsi kuchařka k posrání!“

Marta zrudla, oči jí zajiskřily zlostí. Udělala krok k němu, oddychovala jako závodník, vepředu pod halenkou se jí zvedaly výrazné oblé kopečky. Působily uměle. Darek si byl jistý, že je nemá na svědomí příroda, ale důmyslné prádlo. Stáli u sebe tak těsně, že se dotýkali ramenem. Oči měli ve stejné úrovni. Čekal, že do něj strčí, dá mu facku, nebo s ním aspoň zatřese. Nic z toho neudělala. Jen stála a vztekle si ho měřila.

„Jako holka jsem si ráda hrála na indiány,“ řekla po chvíli. Dech už se jí zklidnil. Mluvila s důrazem, ale stejně tiše jako předtím Darek. To, co se mu chystala sdělit, bylo určeno jen jeho uším.„Střílela jsem z luku, ušila jsem si mokasíny, snažila jsem se číst stopy zvířat. Akorát jednu věc jsem si nikdy nevyzkoušela.“

„Jakou?“ zeptal se proti své vůli. Opravdu ho to zajímalo.

„Někoho skalpovat,“ řekla a zničehonic se usmála, až se jí udělaly dolíčky ve tvářích. „Na tobě si to jednou vyzkouším.“

* * *

Matka. Vidím ji z podhledu, jsou mi čtyři. Věší prádlo. Vlasy má na temeni svázané modrou šňůrkou, a přece jí ještě padají dolů až na záda, tak jsou dlouhé.

„Bude se jmenovat Ema,“ říká a dlaněmi se dotýká svého kulatého břicha. „Ema Lysková, to zní pěkně, ne?“

„Ema Lysková,“ opakuju a prohlížím si matčino břicho. Je v něm.

Moje sestra.

„Sáhni si,“ pobídne mě matka. Jdu k ní a položím ruce na květovanou látku šatů.

„Co dělá?“ zeptám se.

„Dívá se na tebe. Když se budeš snažit, taky ji uvidíš.“

Přiblížím k matčině břichu obličej – víc, ještě víc, co nejblíž to jde. Vyvaluju oči. Květy na šatech se rozostří, už nemají pevné tvary, je z nich barevná mlha. Dívám se na Emu Lyskovou.

„Emo, vylez,“ vyzvu ji. Matka se směje.

„Musíme jí ještě dát čas,“ říká. „Hodně času. Dodělává se.“

„Jak dodělává?“

„Aby měla všechno, co má mít, až se narodí. Aby byla zdravá, hezká, chytrá. Abychom z ní měli radost.“

V silném návalu citu chytím matčino břicho oběma rukama. Držím Emu Lyskovou v náručí a cítím, jak se dodělává. Až bude hotová, vyleze a všichni mi ji budou závidět.

* * *

Motor stříbrného auta ještě dozníval pod kopcem, když otec vstoupil do kuchyně. Darek zvedl oči a rychle prozkoumal jeho výraz, hlavně linku úst. Z té se dalo vyčíst, v jakém je stavu. Svěšené koutky a ochablá brada vždy spolehlivě prozrazovaly, že pil. Dnes mu brada energicky trčela dopředu a rty se usmívaly. Byl hladce oholený a měl na sobě bílou košili, kterou nosil, když jezdil do města.

„Dobré chutnání,“ popřál jim.

„Dě-ku-je-me-za-přá-ní,“ odpověděla Ema. Zpěvavě oddělovala jednotlivé slabiky, jak byla naučená z mateřské školky. Darka napadlo, že tímhle dětinským způsobem bude u stolu děkovat ještě za dvacet, za třicet let. Sám místo odpovědi jenom kývl hlavou. Uvažoval, jestli se má na neznámého návštěvníka začít vyptávat hned, anebo počkat, až se najedí.

„Copak dnes máme dobrého?“ Otec si vzal talíř a přistoupil ke sporáku.

„To poslední slovo můžeš vynechat,“ zamumlal Darek. Otec ponořil naběračku do hrnce s omáčkou, ochutnal a pochvalně mlaskl.

„Nic tomu nechybí.“

Jeho veselý hlas Darka rozčiloval. Zlostně položil příbor, až sebou Ema trhla.

„Máma vařila rajskou úplně jinak,“ prohlásil.

„Jak?“ zeptal se otec a posadil se proti němu.

„Stokrát líp.“

Otec si mlčky ukrojil kus masa, donesl ho do pusy, pečlivě rozžvýkal, spokojeně polkl. Jako by úplně zapomněl na matčino vaření.

„Takovouhle břečku bych uvařil i já!“ vykřikl Darek a s rozhořčením odstrčil talíř.

Otec se na něj upřeně podíval. Úsměv, který se mu ještě před chvílí rozléval po tváři, se vytratil, oči měl přísné.

„Nehulákej a jez,“ poručil. Takovým tónem, že Darek bez váhání poslechl. Ať se mu to líbilo, nebo ne, otcovy reakce ho vždycky zkrotily. Bál se vzdorovat. Ne že by mu naháněla strach mohutná ramena, statná postava a do očí bijící síla, měl respekt spíš z toho, co nebylo vidět a čemu nerozuměl. Věděl, že kdesi uvnitř, pod napjatým klidem se prostírá bouřková oblast. Otec do ní nikoho nenechal vstoupit, ale občasné zahřmění a ojedinělé blesky dávaly tušit, co se pod zdánlivě mírným povrchem děje.

„Marta je tak hodná, že nám pomáhá, tak ji nebudeš pomlouvat.“

„Nepomlouvám.“

„Povídáš, že neumí vařit. To je pomlouvání.“

„I když je to pravda?“

„Čí pravda? Akorát ty se ofrňuješ. Mně i Emě to chutná. A tobě by taky chutnalo, kdybys chtěl,“ prohlásil otec s jistotou, která Darka dopalovala. Co mohl vědět o jeho chutích!

„Kdybych chtěl? Podle tebe se člověk může přinutit, aby mu něco chutnalo?“

„Člověk se může přinutit ke všemu.“

Darek měl co dělat, aby se nezasmál. Proč tedy piješ? Proč se nepřinutíš přestat? svrbělo ho na jazyku, ale radši si zacpal pusu knedlíkem. Hádat se mohl s Martou, spory s otcem nepřicházely v úvahu. Chvíli jedli všichni tři mlčky, ozývalo se jen cinkání příborů a Emino funění, jak zápasila se svým plátkem masa. Otec se naklonil, aby jí ho pomohl rozkrájet, a přitom si všiml jejích rukou. Byly plné škrábanců.

„Od čeho to máš?“ zeptal se. Chvíli na své podrápané ruce hleděla, bylo vidět, že se úporně snaží vzpomenout si. Konečně se jí rozbřesklo.

„Od Sněženky,“ odpověděla.

„Od jaké sněženky?“

„Sněženky Úplněbílé.“

Otec se tázavě podíval na Darka.

„Sebrala kočku a chtěla si ji vzít domů,“ vysvětlil.

„Kočku? A kde je?“

Pokrčil rameny. Stačilo, že dával pozor na sestru, cizí kočky snad hlídat nemusel!

„Zdrhla,“ řekl stručně. Ema přestala jíst. Teď, když to bylo vysloveno, teprve jí v plném dosahu došlo, že je kočka pryč. Ohrnula spodní ret, zkrabatila čelo, vypadala, že se v příštím okamžiku rozpláče.

„Máme přece dvě kočky,“ řekl otec domlouvavě, v obličeji náhlou měkkost, kterou měl vyhrazenou jenom pro Emu. „Ty ti nestačí?“

„Ale Sněženkááá,“ protáhla sestra naříkavě, „byla bííí…hííí…lááá!“

„Bílých koček jsou miliony,“ řekl Darek. Uvažoval, čím upoutat sestřinu pozornost a odvrátit hrozící pláč. Otec ho předešel.

„Něco pro vás mám,“ oznámil.

„Co? “ zeptala se Ema a okamžitě přestala natahovat moldánky.

„Novinku. Přijel s ní jeden můj dávný kamarád. Dlouho jsem ho neviděl a dnes jsme se náhodou potkali v Opavě.“

„Anton?“ vyhrkl Darek, rád, že se konečně dostávají k tomu, co mu nešlo z hlavy. Zachytil otcův překvapený pohled a dodal na vysvětlenou: „Slyšel jsem vás předtím oknem. Mluvili jste o tom, že vám s něčím pomůžu. S čím?“

„To je právě ta novina. Hned se to dovíš.“ Otec vstal. Už zase se usmíval. „Až dojíte, umyjte nádobí a počkejte na dvoře. Půjdeme nahoru na louku.“

„Co tam budeme dělat?“ chtěla vědět Ema.

„Nech se překvapit.“ Otec ji pohladil po vlasech, všiml si ustřižené šošolky, chvíli na ni zamyšleně hleděl, ale nic neřekl. Jenom zvedl obočí. Pak sklonil hlavu a vyšel z kuchyně. Všechny rámy dveří, které Darek znal, byly pro otce moc nízké, vzpřímeně mohl procházet snad jenom bránou strojní haly, kde pracoval. Kde už týdny neměl co dělat.

„Vemte tužku a papír,“ otočil se ještě ze síně. „Nebo radši nějaký notes. Budeme ho potřebovat.“

„Na co?“ zeptala se Ema. „Budeme si kreslit?“

Otec neodpověděl. Darek slyšel, jak stoupá nahoru a otvírá skříň nad schody, aby se převlékl. Bílou košili pověsí na ramínko, a než skříň zavře, pečlivě rukou uhladí pokrčené rukávy. Tak, jak to dělávala matka.

„Budeme si kreslit?“ opakovala Ema.

„Jo, motýlky,“ odbyl ji Darek. „Pospěš si!“

Sám rychle vytřel posledním kouskem knedlíku talíř, vstal a napustil vodu do dřezu.

„Dneska utíráš ty.“

„Já chci umývat,“ ohradila se. Umývání nádobí ji bavilo. Hrála si u toho, vidličkou šlehala saponátovou pěnu a tu pak přelévala z jednoho hrnce do druhého. Dokázala u dřezu strávit třeba hodinu. Celá se zmáčela, kuchyní se vznášely duhové bubliny, ale na nádobí zůstaly šmouhy.

„Utírání je lepší,“ přesvědčoval ji Darek.

„Proč?“

„Protože…“ přemýšlel, čím pro ni nezábavnou činnost udělat přitažlivou. Sám nechápal, proč se nádobí musí utírat. Když už neměli myčku, tak jako třeba Bulisovi, mohli přece umyté sklenice a talíře jednoduše nechat uschnout. Ale matka je měla ráda naleštěné. „… dostaneš tuhle jahodovou utěrku.“

Vytáhl ze zásuvky utěrku potištěnou jahodami. Zabralo to. Sestra sklouzla ze židle, okouzleně si jahody prohlížela. Čichla k nim. Potom je začala objíždět ukazovákem. Pohybovala při tom rty a něco brumlala. Darek vzdychl – tohle mohlo trvat dlouho. Mumlitánie, říkala matka mumlavým průpovídkám, do kterých se Ema tu a tam v nečekaných okamžicích propadala jako do spánku. Někdy bývaly melodické, jindy monotónní, ale nikdy jim nikdo nerozuměl. Když byl Darek menší, snažil se Emu z jejího brumlání vytrhnout. Schválně na ni dotíral otázkami, štípal ji, lechtal nebo jí bral předměty, na které se dívala. Vadilo mu, že jí nerozumí. Byl si jistý, že mu to dělá naschvál. Že s ním hraje zlomyslnou hru. Po nesčetném opakování pochopil, že to není hra. Ema neuměla být zlomyslná. Nebylo to v jejích schopnostech. Vysvětlili mu, že Emin způsob chování patří k lehké mentální retardaci, kterou je od narození postižená. Netrpělivostí, hartusením a tresty se u ní ničeho nedosáhlo. Nejlepší bylo nechat ji, až se ze svého snění sama probere.