Robert Pobi

POD TLAKEM

KALIBR

Přeložil Ivan Ryčovský

UNDER PRESSURE

Copyright © 2020 by Robert Pobi

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency.

All rights reserved.

Translation Copyright © Ivan Ryčovský, 2022, by Euromedia Group, a. s.

ISBN 978-80-242-7897-1

Věnováno Kennethu Meanymu:

učiteli,

zvrhlému géniovi,

škarohlídovi.

Zatímco teoreticky je náhodnost vlastností plynoucí ze samé podstaty věcí, v praxi náhodnost představuje neúplnou informaci.

Nassim Nicholas Taleb,

Černá labuť: Následky vysoce nepravděpodobných událostí

Všichni žijeme ve stoce, ale někteří z nás hledí na hvězdy.

Oscar Wilde,

Vějíř lady Windermerové

1

Muzeum Solomona R. Guggenheima,

New York

Dana Goldrichová přemýšlela, kolik jich vypila. Pět? Osm? Ne že by na tom doopravdy záleželo, protože tohle byl její poslední drink. Ne snad úplně poslední. Ale ten, který ji přenesl ze stavu ještě ne dost podnapilá do kategorie téměř dokonale pod parou. Byla to jemná demarkační linie vypěstovaná třiceti lety golfových turnajů, dobročinných dražeb, opulentních večeří s chody za pětimístné částky, nekonečných firemních večírků i měsíci domácí nudy v době epidemie COVID-19, a ona si tuto dovednost hýčkala s opravdovou rozkoší.

Nechtěla ale pít tolik, aby si udělala ostudu: otec ji naučil, že není nic horšího než sentimentální opilec. Takže tohle byl vážně poslední doušek u pramene. Aby si byla jistá, že se jí věci nevymknou z rukou, musela použít přísahy nejtěžšího kalibru: na psí uši a kočičí svědomí, ruku na to, čestné slovo rudého náčelníka (smí se to ještě vůbec říkat?). Pokřižovat, pod zem schovat…

Ta poslední měla největší váhu. Nesla v sobě přesvědčení posílené romantickou představou, že smrt je menší zlo než ztráta cti.

Pokřižovat,

(pokřižovala se)

pod zem schovat…

(byla ochotna umřít).

Verš už se neprobudit znova raději vynechala – nerada by pokoušela osud.

Když se Dana pokřižovala, vylila trochu alkoholu na zem, což jí z nějakého důvodu přišlo zábavné. Olízla si vodku z palce a rozhodla se vystoupat vzhůru na rampu.

Všichni ostatní se bavili řečmi o práci, což dnes večer znamenalo buď probírat některé z ekologických témat (snižovat spotřebu, opětovně využívat, recyklovat, přepracovat a dát věcem nový život), nebo si vyměňovat tipy na nákup akcií. Tenhle spolek lidí patřících do škatulky www.ekobyznys.com připomínal Daně klid před bouří. Jeden z těch úchylných veganů nakonec nevyhnutelně urazí některého z lidí investujících do rizikového kapitálu, situace se vyostří a chrstnou si navzájem pití do ksichtu. Možná se i pošlou do hajzlu. Přesto si nemyslela, že by mohlo dojít na pěsti – týpci z Wall Streetu se sice považovali za tvrďáky, ale na fyzické násilí je neužilo. A borci posedlí uhlíkovou stopou? Ti si potrpěli spíš na hromadné objímání než na hromadné rvačky.

Danin manžel Sheldon se někde dole v atriu bavil s kamarády z hedgeových fondů. Dana bloudila pohledem po oceánu večerních obleků, ale bylo tu nějakých pět set lidí a polovina z nich měla na sobě smoking, včetně číšníků. Shelly navíc nebyl nijak zvlášť vysoký, takže to bylo jako hledat jehlu v kupce sena. Což jí nakonec ani tolik nevadilo. Neměla chuť poslouchat, jak vychvaluje další ze svých fondů – tentokrát šlo o zahraniční důchodové pojištění, jež z valné části financovali Saúdové.

A všichni samozřejmě mluvili o Horizon Dynamics, společnosti, která galavečer pořádala. Shelly byl celý rozrušený z drbů kolujících mezi jeho kamarády, totiž že dnes večer bude zveřejněna velká novina, která každému zasvěcenému vydělá balík peněz, jen co firma zítra ráno poprvé vstoupí na burzu. A na všech těch drbech muselo být něco pravdy, protože Dana už slyšela několik hostů debatovat o různých způsobech, jak ošidit berňák.

Pomalými uvážlivými kroky, které naznačovaly, že hladina alkoholu v krvi dosáhla téměř perfektní úrovně, se posouvala vzhůru po galerii ve tvaru šroubovice. Kdysi si o tom něco přečetla, byla to otázka elementární biologie – když etanol prochází přes hematoencefalickou bariéru, člověk ztrácí rovnováhu, protože střední ucho jsme zdědili po žralocích. Bylo to jasné jako facka. A ona by si skutečně nejraději nafackovala, protože zakopla. Ještě že se zachytila zábradlí. Přitom znovu rozlila trochu koktejlu.

Narazila na manželku kteréhosi z pracovníků Sheldonovy kanceláře zodpovědných za řízení prodeje, dámu, která si ze školy odnesla jednu z oněch cukerínových přezdívek, jaké si Dana nedokázala za nic na světě zapamatovat, Muffy nebo Missy nebo něco na ten způsob. Byla tu s kamarádkou úspěšně imitující vzhled Cruelly de Vil, včetně naondulovaného účesu s dvoubarevným přelivem.

Když Muffy-Missy spatřila Danu, vypískla a nadšeně zadupala nohama jako trpasličí špic. „Dano! To je ale překvapení!“ Svaly v obličeji se jí sotva pohnuly, ale stále ještě dokázala zkřivit rty do čehosi, co by většina lidí byla ochotna považovat za úsměv.

Dana se trochu předklonila, dala si pozor, aby držela drink stranou, a obě si vyměnily morseovku vzdušných polibků. „Moc ráda tě vidím,“ řekla a snažila se rozpomenout, jak se ta ženská jmenuje.

Muffy-Missy jí představila kamarádku, ale jméno zaniklo v okolním rámusu. I tato žena se tvářila jako vycpanina a její ústa připomínala až příliš nafouklý štrůdl.

Následovaly další vzdušné polibky.

Muffy-Missy se Dany vyptala na děti (Dana žádné neměla) a zajímala se, kdy ona a Sheldon (kterému říkala Shelbon) zase vyrazí na úžasný společný víkend na pláži (ještě nikdy žádný neabsolvovali).

Dana ukázala vzhůru na neurčité místo na rampě. „Za pár minut jsem zpátky,“ zalhala. „Slíbila jsem nějakým lidem, že si s nimi promluvím o stáži jednoho z jejich dětí. Uvidíme se zase dole.“

Muffy-Missy to zjevně uspokojilo a spolu s Cruellou pokračovaly po šroubovici dolů.

Dana se propracovala až pod prosklenou střechu a k zařízením na vypouštění konfet. Většiny vystaveného umění si nevšímala. Tyhle dekorace – protože o nic víc opravdu nešlo – představovaly směs ikonických snímků přírodních scenérií z dílny Ansela Adamse prokládanou tisky Andyho Warhola zobrazujícími masově produkovaný šunt. Hoši z Wall Streetu tu házeli pojmy jako juxtapozice, negativní prostor a přebujelý konzumerismus, jako by jim rozuměli nebo je snad brali vážně. Dana pracovala v uměleckém oddělení aukční síně Christie’s a placenou inzerci dovedla rozpoznat na první pohled. Když se člověk podíval na Warholovy plechovky s polévkou visící vedle některé z Adamsových fotografií Sierry Nevady, nemohl nevidět jasný vzkaz: odpadu máme habaděj, zato předvídavosti málo. Což byl důvod, proč se tu všichni shromáždili – společnost Horizon Dynamics hodlala změnit svět. Tak to aspoň hlásaly pruhy umělé tkaniny visící ze stropu přes všech sedm podlaží a potištěné klasickými slogany reklamních agentur zaměřenými na konkrétní cílovou skupinu: Dnešní řešení pro problémy zítřka!

Daně připadalo celé Warholovo dílo jako líbivý kýč. Jistě, bylo populární. Jistě, člověk okamžitě pochopil, na co se dívá. Jistě, charakterizovalo celou významnou kulturní epochu. Jenže co s tím? Když Dana hleděla na plakáty a sítotiskové portréty, viděla za nimi jen chlápka, který se na sebe snažil upozornit.

Ovšem jako investice? Warhol byl prubířským kamenem pro začínajícího sběratele i úplného laika – zavedená značka. Nezáleželo na tom, jestli šlo o krabičku s mycími houbičkami Brillo, Jaggerův portrét s barevnými skvrnami připomínajícími kamufláž nebo některý z raných návrhů obuvi – všechno to byly uznávané komodity. Narazit na některé aukci na Warholovo dílo bylo mnohem snazší než si lámat hlavu nad tím, jak může mít malý obraz větší cenu než velký, a zažívat přitom duševní muka. Ke štěstí stačilo umět si přečíst katalog a mohli jste si koupit tisk 1969 Campbell’s Soup II podepsaný kuličkovým perem a opatřený razítkem s pořadovým číslem.

Zato Adams byl opravdu něco – americký titán. Že tu jeho práce visí vedle Warhola, připadalo Daně jako jízlivý pošklebek. Nicméně chápala, že ne každý Adamse pochopí – největší překážkou, jíž čelila při hovorech s klienty, bylo to, že jeho dílo nevnímali v kontextu jiných uměleckých forem. Připadalo jí smutné, že Adams ztratil část prestiže jen proto, že žijeme ve věku, kdy se každý majitel mobilního telefonu s fotoaparátem považuje za fotografa. Ale pro Danu bylo Adamsovo dílo něco jako četba Whitmanových básní – buď jste mu rozuměli, nebo ne. A většina lidí mu nerozuměla.

V polovině poslední otočky kolem rampy jí došlo, že má prázdnou sklenici. A protože jí půlku rozlila, měla nárok ještě na jednu. Ale tím to hasne – poslední drink. Pro dnešek to bude stačit. Na mou duši.

Dana pohlédla přes zábradlí do atria pod sebou. Bar byl příliš daleko na to, aby tam na těchhle podpatcích došla. Navíc netoužila potkat se cestou dolů s Muffy-Missy a Cruellou, povídat si o dětech, které neměla, a o výletech, na něž by nikdy nejela.

Právě se rozhlížela po výtahu, když začala pohasínat světla. Chytila se pevněji zábradlí a pohlédla dolů do propasti atria.

Smyčce spustily rozvernou skladbičku, která připomínala ptačí švitoření.

Potom začaly z přístrojů visících pod světlíkem sněžit staniolové konfety a s třepotáním se snášely dolů v hustém roji plném pablesků. Zazářily lasery a oblak z konfet začal pulzovat v rytmu srdečního tepu. Působilo to velmi živým a hravým dojmem.

Atrium propuklo v potlesk.

Z podlahy vykvetly hologramy a rašily vzhůru ke snášejícím se konfetám – trojrozměrné kmeny stromů rostly ve zrychleném časosběru a jejich větve směřovaly ke světlíku. Když se holografické haluze dotkly padajících staniolových konfet, zkroutily se a transformace byla dokončena.

Guggenheimovo muzeum se na okamžik proměnilo v bujný průzračný les, v němž se mohutné kmeny prastarých, počítačově generovaných stromů vypínaly do tlustého baldachýnu listoví v korunách.

Jemné cvrlikání houslí změnilo výšku tónu a přešlo ve volání exotických ptáků; každý hlas zněl jinak.

Místnost zmizela a Danu to přeneslo do pradávného bodu v čase, předtím, než se člověk po špičkách vydal na pouť k náhodné okolnosti zvané evoluce.

Stejně jako ostatní účastníci večírku začala tleskat.

A pak…

Danina mysl ještě stihla zaregistrovat záblesk.

I prvotní okamžik výbuchu.

Ale to všechno zmizelo, když ji zabila tlaková vlna.

2

Montauk, stát New York

Lucas Page seděl venku na otevřené verandě a přemýšlel o všem možném. Druhá hodina ranní dávno minula, on ale ztratil pojem o čase, protože tohle byla jedna z těch teplých podzimních nocí, jež mu dávaly naději, že zima možná vůbec nepřijde. Seděl ve velkém zahradním lehátku z cedrového dřeva nad hrnkem kávy, která byla k pití naposled před několika hodinami. Na terase pod křeslem se válela ošoupaná kožená brašna plná semestrálních prací, jimiž se musel prokousat, jeho pozornost teď ovšem poutal široký mlhavý pruh Mléčné dráhy. Na pláži šuměl v pravidelném rytmu příboj a Lucas měl podezření, že nikdy neměl blíž k meditaci, kterou mu lékaři používající neurčitou, ale vznešenou terminologii své profese doporučovali jako užitečný nástroj na zvládání stresu. Jenže když se začaly ozývat vnitřní hlasy, nebylo možné je přesvědčit, aby byly zticha – dělaly si, co chtěly. A ta hodina, kterou předtím strávil u televizních zpráv, jim poskytla všechny myslitelné záminky pro to, aby mu způsobily menší zmatek v hlavě. Nic nevyvolávalo jejich brebentění tak spolehlivě jako náhlý záblesk vzpomínek.

Lucas seděl v lehátku se zakloněnou hlavou a zdravým okem hleděl na hvězdy. Tady, daleko od světelného smogu velkoměsta, mohl oblohu pozorovat docela dobře, pokud tomu počasí přálo. Měl tu i dalekohled, ale ten byl opravdu jen pro děti – součást jeho někdy až příliš agresivních snah naučit je něco víc o vesmíru. Po večeři se vystřídaly u objektivu a nahlížely do hlubin kosmu, Lucas však musel stále myslet na výbuch ve městě a děti se nakonec vrátily do domu. Když byl duchem nepřítomný, nebyla s ním žádná zábava.

Tady venku dával Lucas před dalekohledem přednost lidskému oku, protože dokázalo zaostřit a zároveň mu umožňovalo vidět vše v širším kontextu, aniž by se zaměřovalo na detaily, což byl vrozený problém, který mu od dětství komplikoval přemýšlení. Jeho pozornost přeskakovala od hvězdy k hvězdě, od souhvězdí k souhvězdí, s ubíhajícími minutami nevědomky a automaticky mapovala jejich pohyby. Právě hleděl na Plejády – ze „Sedmi sester“ jich viděl pět, což pouhým okem a v tomto ročním období nebylo špatné –, když z domu vyšla Erin.

Posadila se mu na klín a dala si přitom pozor, aby zatížila jeho zdravou nohu. „Ahoj, pane! Myslela jsem, že sis možná šel zaplavat.“

Usmál se do tmy; voda tu nebyla teplá nikdy, a takhle pozdě v říjnu by jistě vyvolala podchlazení. Lucasova hydrodynamika si navíc nezadala s litinovým šicím strojem, ať už měl nasazené protézy, nebo ne. „Nemůžu spát.“

„Takže zíráš na oblohu?“

„Jo.“

Pokynula bradou k dalekohledu. „Proč nepoužíváš svůj úžasný věšák na kabáty?“

„Ten se hodí pro děti. Nemám ho rád. Má moc velkou chromatickou aberaci.“

„Ovšem. Chromatickou aberaci. Jak můžu být tak hloupá!“

Usmál se, naklonil se dopředu a zabořil obličej do hustých rudých vlasů, které jí splývaly na prsa, a modrého trička Wonder Woman. Vyzařovalo z ní teplo a vůně parfému Bvlgari, jenž byl podstatnou součástí toho obrazu, který nosil v hlavě. „Jen tak přemýšlím o všem možném.“

Od okamžiku, kdy viděli zprávy, spolu oba vedli mlčenlivý dialog, a přestože „přemýšlení o všem možném“ znělo dost vágně, jako odpověď to stačilo.

„Jak dlouho se budeme schovávat na pláži?“ Zaklonila hlavu, opřela si ji o Lucasovo rameno a sledovala linii jeho pohledu až do nebe.

Natáhl se k druhému lehátku, pravou rukou sundal deku z opěradla a dal si záležet, aby Erin zakryl. „Neschováváme se.“

„Tak dobře.“

„Vyčkáváme. Události, jako je tahle, chodí často v celých houfech. Teď se zrovna cítím pohodlněji tady, kde statisticky není moc velká šance, že by naše děti vyletěly do vzduchu.“

Oboustranné mlčení naznačovalo, že aspoň v tomto bodě se shodují.

Erin mu pod dekou položila nohy na klín. „Z nemocnice se neozvali, což znamená, že k nám nepřevezli nikoho z přeživších.“

„To proto, že nikdo nepřežil.“

Z toho, jak ztuhla, poznal, že ji tahle možnost vůbec nenapadla. „Odkud to víš?“

Záběry z mobilního telefonu na CNN i snímky Guggenheimova muzea pořízené teleobjektivy a odvysílané stanicí Fox News to říkaly jednoznačně – střešní světlík a vstupní dveře byly vyraženy, ale škody na vnější fasádě budovy byly poměrně malé. Když k tomu člověk připočítal více než pět set obětí, znamenalo to, že výbuch byl záměrně naplánován tak, aby poškodil měkké tělesné tkáně, ne tvrdé materiály. Existoval jen jeden druh exploze, který splňoval tyto dvě krajně specifické podmínky. „Věř mi.“

„Proto tady sedíš a díváš se na oblohu, které, jak se zdá, dáváš po většinu času přednost před námi lidmi?“

Poznal, že dospěla ke konci předem připraveného dialogu, a to znamenalo, že se buď vrátí dovnitř, nebo vysloví otázku, jíž se dosud snažila vyhnout.

Položila mu hlavu na rameno. „Myslíš si, že ti zavolají?“

A bylo to venku.

„Teroristické útoky nevyšetřuju. Přinejmenším ne takovéhle.“

„Jsi si jistý, že to byl teroristický útok?“

„V tuhle chvíli si nejsem jistý ničím jiným, než že zemřela spousta lidí.“

„Lidstvo by se mělo stát trochu lidštějším.“

„Lidstvo by mělo dotáhnout do konce to, o co se už tak dlouho snaží, a vymřít.“

„Nebuď cynik. Dokážu snášet tvoje sarkasmy, protože jsou často zábavné. Ale ty jsi příliš hodný na to, abys byl cynik.“

„Kvůli dopadení pachatele zmobilizují celou americkou rozvědku. Třeba vytáhnou na světlo i ty, co je dávno uložili k ledu, ale můj problém to není. Tahle konkrétní podmnožina zločinců používá docela standardní postupy a nejsou zas tak chytří – je jen otázkou času, kdy je chytí. Úřad pro vyšetřování mě možná požádá, abych se koukl na pár věcí. Pokud se to opravdu stane, chci, abys i s dětmi zůstala tady.“ Byl k ní tak upřímný, jak jen to šlo.

„A co takhle jít do postele?“ Pomalu vstala a opřela se přitom o jeho hliníkovou nohu. Podala mu ruku. „Dobře zvaž, co mi odpovíš.“

Nechali dalekohled namířený na noční oblohu a vrátili se do domu.

3

Muzeum Solomona R. Guggenheima,

New York

Brett Kehoe, zvláštní agent FBI s působností pro Manhattan, pochodoval sem a tam uvnitř velitelského autobusu bluebird a dohlížel na to, jak jeho lidé koordinují svou činnost s muži zasahujícími na místě výbuchu. Sám se ale nacházel v jiné dimenzi, v takové, kde nic neexistovalo, ani velitelské vozidlo ne – vnímal jen obrázky z kamer svého týmu, který pročesával trosky uvnitř budovy.

Stěna s obrazovkami vypadala, jako by na ni HD kamery přenášely záběry archeologického výzkumu na dně oceánu. Výkonné reflektory quasar vrhaly soustředěné paprsky skrz clonu prachu připomínajícího zvířené bahno. Muži ve speciální bezpečnostní výstroji mohli být klidně hlubinní potápěči – jejich protichemické respirátory neměly daleko k maskám s helioxem a jejich pohyby byly pomalé a promyšlené. Chyběly jen stoupající bubliny.

Zapojené složky – newyorská policie, hasiči a FBI – neztrácely čas přemýšlením, zda k výbuchu nedošlo náhodou. Guggenheimovo muzeum patřilo na protiteroristickém seznamu FBI mezi prominentní „měkké“ cíle a bylo také dobře známo jako objekt, v němž může snadno dojít k mimořádné události. Ovšem infrastruktura budovy rozhodně nenahrávala možnosti, že by se v ní mohlo přihodit cokoli, co by byť jen vzdáleně připomínalo výbuch.

Co však Kehoea skutečně znepokojovalo, byla skutečnost, že tyhle kreativní typy pachatelů v sobě zpravidla snoubily zášť se sklonem k mimořádně špatným nápadům – na prvním místě jejich seznamu stály biologické a chemické zbraně následované superstrašákem v podobě radioaktivity. A těm z nich, kdo neměli na podobné technologie dost financí nebo důvtipu, dokonce i těm zcela bez talentu pořád zbývala možnost udělat si reklamu pomocí zřetězení událostí – zabít pár lidí, počkat na příjezd záchranářů a odstartovat další krveprolití.

Všechny snahy dobrat se příčin exploze uvázly na mrtvém bodě, protože v celé budově nezůstal jediný nepoškozený mobil ani kamera. Dokonce ani vysokorychlostní bezpečnostní kamery v muzeu nezaznamenaly nic než jediný bílý záblesk, po němž odešly – poslední okamžik, kdy ještě fungovaly, zůstal uložen v cloudu, a pak je sežehl výbuch.

Určité náznaky poskytly kamery umístěné v parku, ale i na zpomalených záběrech bylo vidět jen to, jak exploze vyrazila světlík a hlavní dveře. V danou chvíli se všichni shodovali na jediném: Guggenheimovo muzeum se proměnilo v kráter sopky.

Zatímco experti na nebezpečné látky a trhaviny prohledávali místo výbuchu, FBI se pustila do toho, co dokázala nejlépe, a začala shromažďovat informace. Týmy ajťáků se ponořily do pekelných zákoutí sociálních sítí, pročesávaly internetová fóra, profily, webové stránky a účty. Centrála se zatím obrátila na ministerstvo spravedlnosti, které ruku v ruce s ministerstvem vnitřní bezpečnosti začalo pátrat po skupinách nebo jednotlivcích, jejichž profil odpovídal psychologickým, politickým nebo náboženským parametrům spáchaného zločinu. Prověřovaly se e-maily, texty a telefonní hovory z datových trezorů, seznamy příchozích pasažérů z letišť i nedávno zakoupených letenek. To vše s využitím velkých dat, v nichž – jak Kehoe pochopil – už údaje o těchto lidech existovaly.

Galavečera Horizon Dynamics se zúčastnilo pět set devadesát čtyři registrovaných hostů, pestrá směsice movitých investorů a ekologicky uvědomělých boháčů odmítajících pojídat tuňáka z konzervy. V důsledku to znamenalo, že slušné procento bohatství soustředěného kolem Park Avenue bylo právě přerozděleno ve prospěch dědiců. Manhattan si užije uslzených bohoslužeb, květnatých nekrologů a nových bentleyů.

Podařilo se identifikovat dvaatřicet účastníků, kteří odešli před koncem. Stále zbývalo pět set šedesát dva nezvěstných. Šedesát obětí pracovalo pro catering a dalších dvaačtyřicet zaměstnávalo muzeum. K tomu bylo nutno připočíst lidi venku u vchodu uškvařené šlehajícími plameny a taky chodce, kteří se v tu chvíli loudali po chodníku a skončili se sklem ze vstupních dveří mezi zuby. Celkový počet mrtvých tak dosáhl čísla sedm set dva.

Bohatství se navzájem přitahuje a telefony už vyzváněly. Kehoe měl za sebou hovory se starostou, guvernérem i generálním prokurátorem a vše završila velmi strohá konverzace s viceprezidentem Spojených států. Kamery běžely na plné obrátky a bylo jasné, že vyšetřování bude probíhat za veřejných projevů účasti. Kdyby sjel do řeky autobus plný dětí cestou na tábor mladých xylofonistů, lidé by zapalovali svíčky a modlili se; když někdo vyhodil do vzduchu tlupu bílých pracháčů, byl vzhůru nohama celý kontinent. Tohle byly staré dobré americké priority v nejčistším stavu – pokud si je člověk prohlédl přes filtr neredukovatelné komplikovanosti a rozebral je na prvočinitele, daly se přeložit jediným způsobem: tanči kolem zlatého telete.

Kehoe dopil čaj a zahodil pohárek do koše právě ve chvíli, kdy vešel Calvin-Wade Curtis, šéf forenzního týmu pyrotechniků. Curtis strávil tři turnusy v Afghánistánu s jednotkou zabývající se likvidací bomb a mechanika detonace jej uhranula. Kehoe si ho vybral právě kvůli této zkušenosti a vysokoškolskému titulu z molekulární chemie.

Curtis byl drobný chlapík a vypadal o dvacet let mladší, než ve skutečnosti byl, hlavně kvůli tělesné výšce a hustým blond vlasům. Dosavadní čas strávený na tomto světě ničím nepřispěl ke změkčení huhňavého přízvuku venkovského kluka, díky němuž jste měli pocit, že se vám v jednom kuse snaží něco prodat. Ale byl chytrý. Moc toho nenamluvil. A věděl o výbušninách víc než kdokoli jiný, koho Kehoe znal. Taky byl dokonalým bluesovým kytaristou – každý čtvrtek večer tuto svou dovednost oprášil a předváděl se v baru dole na Houston Street. Měl jediný zlozvyk, a sice nervózní úsměv, který nasazoval v těch nejméně vhodných okamžicích. Jako třeba teď.

Už se stihl převléknout do kancelářského civilu, ale pořád měl na čele a kolem nosu červenou linku, tam kde se mu na kůži přisál ochranný oblek a respirátor, když se uvnitř muzea věnoval chemické archeologii uprostřed ohořelého sádrokartonu a lidských ostatků. Zabouchl dveře, nalil si kávu z přístroje umístěného na palubě autobusu a svezl se do jediného prázdného křesla v prostoru.

Zhluboka se nadechl a kývl na Kehoea. „Posílá mě Chawla, abych vám referoval.“ Samir Chawla byl zvláštní agent, kterého Kehoe pověřil samotným vyšetřováním případu. „Ani jeden filtr, stěr, Petriho miska, dozimetr nebo spektrometr nezachytily stopu po radiaci, chemikáliích nebo biologickém materiálu. Je tu pár exotických nálezů, jejichž testování chvíli potrvá, ale myslím, že můžeme být v klidu.“ Napil se kávy a z kapsičky u košile vytáhl sáček s důkazním materiálem. Podal jej Kehoeovi. „Ale našel jsem tohle.“ Jeho napjatý úsměv teď působil unaveně, pořád však stejně nemístně.

Kehoe podržel sáček proti světlu. Neviděl v něm nic než trochu cigaretového popela, přinejmenším to tak vypadalo.

Curtis si rukou prohrábl vlasy a poté si je otřel do kalhot. „Poslal jsem vzorky do laboratoře, kde to proženeme hmotnostním spektrometrem, ale pod polním mikroskopem to vypadá jako MIC – metastabilní intermolekulární kompozit. Myslím, že to bylo maskované jako konfety.“

Kehoe se přestal koukat na malý sáček a zaostřil na Curtise. Expert na výbušniny pokračoval: „MIC je nanotermit, nanopalivo.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že to nebyl normální výbuch; šlo o termobarickou nebo aerosolovou detonaci.“ Curtis si znovu prohrábl vlasy. „Střechu, okna ani hlavní vchod nevyrazila exploze, ale obrovský tlak. To byl ten první záblesk na záběrech ze sledovacích kamer. Rázová vlna protrhla lidem uvnitř ušní bubínky, vyrazila oční bulvy a roztrhala plíce, vysála z prostoru všechen vzduch a pak s jeho pomocí rozpoutala ohnivou bouři. Vzhledem k tomu, že mrak paliva rozptýleného do vzduchu nevybuchl v tradičním smyslu slova, ale deflagroval, většina obětí hořící palivo vdechla. A protože počáteční rázová vlna způsobila jen velmi malé poškození mozkové tkáně, je díky tomu, že je mozek chráněn relativně silnou kostí, velmi pravděpodobné, že mnoho obětí zůstalo naživu i několik vteřin nebo dokonce minut poté, co je žár uškvařil.“ Při poslední větě mu úsměv trochu povadl. „Dost nepříjemná smrt.“

Kehoe pokládal za otázku cti nedávat v práci najevo emoce, a přestože byl unavený, neporušil tu zásadu ani teď. Poznamenal jen: „Dobrá práce.“

Samotná budova utrpěla jen velmi málo škod, přinejmenším ve srovnání s lidmi uvnitř, ale i tak bude zavřená dlouhé měsíce, zatímco se stavební čety budou snažit vrátit čas do doby před katastrofou. Všechna okna vyletěla a posunulo se i několik vnitřních příček, ale stavba stále vypadala jako jedna z dominant města. Což se o obětech říct nedalo – ty připomínaly odlitky těl z Pompejí.

Necelou hodinu po bombovém útoku se objevili dva zástupci pojišťoven a žádali o možnost prohlédnout si místo. Kehoe nebyl zvědavý na jejich bušení se do prsou a jednoduše je vyzval, aby opustili velitelské vozidlo. Ale ještě předtím jim ukázal ostatky mladé ženy, které připomínaly roztavenou pneumatiku.

Ti už se nevrátí.

Kehoe podal sáček zase Curtisovi a pokynul ke dveřím. Potřeboval trochu čerstvého vzduchu.

Oba vykročili do podzimního jitra a mírný vánek ostře kontrastoval s vlhkým a stísněným prostředím velitelského vozidla. Bylo sice nejmodernější, ale když se uvnitř nahromadilo více než doporučených 8,6 osob (a tentokrát byl počet překročen o 22,4 jedinců), prostor se rychle proměnil ve vlhkou krabici plnou lidského pachu. Kehoe seskočil na asfalt a zhluboka se nadechl. Překvapilo ho, že vzduch tady chutná tak svěže, když jen několik metrů odtud stojí budova plná lidských těl uvařených v tlakovém hrnci.

Bezprostřední okolí – bloky mezi 87. a 90. ulici a od Páté Avenue až po Park Avenue – uzavřeli pro veškerý provoz a zvuky města sem doléhaly jen z dálky. Všechna auta parkující v zóně byla odtažena a z chodců směli za ohradník jen místní, což znamenalo další práci navíc pro městské policisty kontrolující osobní dokumenty. Kehoe byl hrdý na to, že je Newyorčan (i když přistěhovalý), protože v místní populaci převažovali dobří občané nad špatnými. Zažil to během 11. září i za velkého výpadku elektřiny v roce 2003 – lidé rozdávali deky, zmrzlinu i tenisky pro přespolní. Ale tentokrát to bylo jiné, jako by celý New York ztratil zábrany. Kehoe (a především analytici, kterým platil za to, aby přemýšleli) byl přesvědčen, že na vině jsou sociální média, jež soustavně naleptávala dělicí linie mezi všemi rozpoznatelnými demografickými skupinami a cupovala texturu společnosti na stále menší a menší cáry. Všechno bylo o to horší, že lidé začali nahlížet na svět podle vzorce my versus oni.

Samir Chawla, zvláštní agent odpovědný za vyšetřování, se dostavil s kávou v ruce. Curtis si strčil sáček s důkazním materiálem do kapsy, se stále stejným nervózním úsměvem odrecitoval povinné: „Budu vás o všem informovat,“ a zmizel bez potřesení rukou.

Kehoe se obrátil ke svému agentovi. „Máte něco?“

Chawla byl hubený a trénovaný chlapík žijící z kofeinu a salátů. „Vzhledem k sedmi stům dvěma obětem jsou naši lidé zavaleni takovým množstvím informací, že by to zahltilo i Google. Požádal jsem o posily od federálů a několik už jich dorazilo z Vermontu, New Jersey a Massachusetts. Stovku jich ještě čekáme. Celé jedno prázdné podlaží vybavujeme počítači – tenhle případ si vyžádá notnou porci informatiky.“

Kehoe se rozhlédl po ulici. Davy se sice ještě netlačily na provizorní ploty, ale vydávaly dost hluku. Už předchozího večera se tu začali shlukovat blázni s transparenty z kartonu demaskujícími atentát jako zastírací operaci, kterou zorganizovala vláda, aby odvedla pozornost falešným směrem. Někteří měli červené baseballové čepice, jiní trička s logem QAnon nebo s nacistickými symboly a jiní byli oblečeni jako postavičky z Muppet Show. Do Halloweenu zbývalo jen pár dní, v zástupu se to kostýmy jen hemžilo, z čehož plynula řada dalších bezpečnostních rizik. Kehoe se ptal sám sebe, kdy nastal ten konkrétní okamžik, v němž se neschopnost porozumět psanému textu zaviněná multimediálními technologiemi přetavila ve všeobecnou debilitu. Rád by k těm lidem cítil lítost, ale hnusilo se mu to, protože si nezasloužili, aby jim věnoval sebemenší emocionální prostor. Ve skutečnosti ho štvalo, jak neúnavně se snaží pospojovat hrst navzájem nesouvisejících událostí, protože sestavit fungující mechanismus z těch nejzákladnějších faktů bylo zjevně nad jejich síly. Čím to, že kdykoli došlo k neštěstí s desítkami obětí, tak se ti hlupáci hromadně přikláněli ke konspiračním teoriím? Kehoe nebyl pesimista – jeho práce tento konkrétní rys vylučovala –, ale už ho to čím dál víc unavovalo a byl v pokušení pesimismu podlehnout.

Kromě čumilů mu znepříjemňovala život i média. Každá zpravodajská stanice na zeměkouli měla na místě činu aspoň jeden štáb, a některé i víc. Což znamenalo, že se tu sešlo bezmála dva tisíce zástupců zábavního průmyslu. V parku měli postavené stany, ale zatím se dařilo držet je stranou. FBI se teprve chystala vydat obšírnější komuniké, a zatím zveřejnila jen něco v tom smyslu, že se vyšetřování teprve rozbíhá a čin nese všechny znaky teroristického útoku. Toto výstižné a věcné prohlášení se ukázalo být pro novináře příliš komplikované, a tak udělali to, co obvykle – svalovali vinu na muslimské nebo pravicové extremisty, v závislosti na tom, pro jaké médium pracovali.

Ale právě teď měl Kehoe jiné problémy než se zabývat lidmi, kteří si vycucávají informace z prstu. Přešel přes ulici přímo k místu výbuchu a dva muži po jeho boku, kteří mu dělali bodyguardy, se trochu uvolnili. Kehoe se zastavil před muzeem a přemýšlel, co to muselo být za člověka (nebo za lidi), aby jim přišlo normální uškvařit přes sedm stovek nevinných osob. V takových okamžicích se cítil zhnusený a ani těch třicet let, během nichž se snažil pochopit, co je se společností špatně, to nedokázalo zmírnit.

Přestože všichni, co tu pracovali, měli stejné bílé kombinézy, pro Kehoea nebylo těžké rozeznat vlastní muže od forenzního týmu – příslušníci FBI procházeli sutinami a hledali důkazy, zatímco pomocníci soudních lékařů vytahovali mrtvoly z prachu a ukládali je do dodávek, které se od večera nezastavily. Dva chlapi v bílém z ústavu soudního lékařství právě před jeho očima vyváželi ven další tělo a Kehoe se zastyděl, že myslí na čísla, ne na lidské životy.

Ústav soudního lékařství měl v centru města dvě patra kanceláří a laboratoří, ale jeho kapacity na tolik mrtvých zdaleka nepostačovaly. V jednom skladišti vyčleněném pro podobné výjimečné situace byla zřízena provizorní márnice a experti tam stráví příští měsíc přiřazováním jmen k jednotlivým tělům.

„Co zatím nemáte a potřeboval byste to mít?“

Chawla nad tou otázkou ani chvíli nepřemýšlel. „Potřebuju víc analytiků. A další programátory. Lidi, co se kamarádí s čísly.“

Za Kehoem nastal nějaký rozruch. Otočil se a oba muži po jeho boku vystoupili kousek dopředu, aby ho ochránili.

Poblíž zdi parku na druhé straně Páté Avenue naháněli dva policisté s karabinami chlapa v červené baseballové čepici. Civilista na ní měl připevněnou digitální kameru a neustále na ni ukazoval. Přitom vykřikoval, že zná svá práva, a policisté jen kroutili hlavami.

Jeden z nich natáhl ruku a položil dlaň na čepičářův loket, čímž se ze vzteklouna stal zuřivec. Muž na policistu plivl a Kehoe věděl, že to znamená konec debaty, což policista vzápětí demonstroval tím, že sáhl k opasku po plastových samoutahovacích poutech.

Jenže čepičáře ani nenapadlo se podvolit – předstíral úhyb doleva, uskočil doprava a prosmekl se mezi oběma muži zákona jako malá šlachovitá opice.

Dav shromážděný na ulici o kus výš propukl v jásot přerušovaným pískotem a potleskem. Ozvalo se skandování: „Běž! Běž! Běž!“

Červená čepice se rozběhla k nosítkům nakládaným do jedné z dodávek, mávala žlutým nožem na koberce a křičela: „Podvod! Zametají stopy!“

To už mu byli oba policisté těsně v patách a vrhli se na něj právě ve chvíli, kdy se s výkřikem: „Je v tom figurína!“ ohnal nožem po vaku na mrtvoly.

Trefil se a z vaku vypadla opařená mrtvola.

„Podvod!“ vykřikl znovu čepičář, zatímco ho policajti povalili na zem.

Když se lebka mrtvoly těsně vedle něj střetla s vozovkou ranní ulice, vítězoslavně se zazubil. „Mám důkaz! Je to figu…“ Větu nedokončil – lebka se roztříštila, uvařený mozek se vylil na zem a čepičář byl rázem samá krev a kousky tkáně.

Zatímco mu nasazovali pouta, zvracel.

Zástup na ulici burácel.

Kehoe musel policisty obdivovat, že toho chlapa rovnou nezastřelili. Ale dlouho to nepotrvá – na to běhá po světě příliš mnoho podobných individuí. Nakonec někdo schytá kulku, ať už po zásluze, nebo ne. Nejlepším způsobem, jak takovým událostem předejít, bylo vyšetřit atentát.

Kehoe se otočil zpět k Chawlovi, který kroutil hlavou. „Potřebujete těžší kalibr, pokud jde o výpočetní techniku?“ zeptal se.

„Ano, šéfe.“

„Tak vyřiďte Whitakerové, ať na mě čeká na heliportu.“

4

Montauk, stát New York

Lucas se plahočil po pozemku s fukarem na listí, jenže s protézou místo ruky toho se startovacím lankem mnoho nesvedl. Párkrát za ni nesměle zatáhl zdravou rukou, ale dosáhl jen toho, že probudil zvědavost psa, který stál u dveří a zkoumavě ho sledoval, jako by si jeho pán načechrával peříčka. Lucas se chystal prostrčit mašinku oknem garáže, protože se rozhodl, že procházka po pláži bude zdravější než zahradní práce, které ho nebavily a byly mu lhostejné. Kdyby to bylo na něm, mohli klidně celý pozemek vydláždit a natřít nazeleno – všem by se ulevilo. Navíc měli člověka, který se o tyhle věci staral. Jmenoval se pan Miller a byl zhruba stejně starý jako většina skalisek na pozemku. Objevoval se pravidelně každých deset dní (ať zuřil déšť, hurikán, nebo svítilo slunce) a z korby skrz naskrz prorezavělého fordu složil starou benzinovou sekačku. S ní pak posekal vše, co se okolo domu nacházelo: trávu, plevel, květiny, keře a občas i nějakou tu dětskou hračku. Lucas měl silné podezření, že jsou jeho jedinými klienty.

Pokud chtěl Lucas myslet na něco jiného než na včerejší explozi ve městě, musel si nalézt nový objekt zájmu, a tak odložil fukar na podlahu vedle kombíku. Ale protože jej zároveň nakopl, přístroj se roztočil a narazil do ráfku přední pneumatiky, takže pes raději vyšel ven na příjezdovou cestu.

„Tak co, hlupáčku, dáme si procházku?“

Lemmy vydal zvuk, který nebyl ani psí, ani člověčí.

„Beru to jako ano.“ Lucas zavřel garážová vrata a zamířil dokola zpátky k domu.

Erin měla velké dvojité dveře dokořán a závěsy vlály až do kuchyně, jak už to na podzim dělávaly, jako by tušily, že se blíží zima. Děti byly nahoře a bezpochyby hltaly data svých multimediálních zařízení (o víkendech měly každé ráno povolenou půlhodinu na netu). Laurie a Alisha si nejspíš hrály s domečkem pro panenky, který jim Lucas koupil při garážovém výprodeji během víkendu, na nějž letos připadl Den nezávislosti.

Dům nebyl tak velký jako mnoho jiných oblud na pláži, jimiž bylo pobřeží poseto, a děti a jejich krámy zabíraly každý centimetr dostupného prostoru. Ale Lucas byl za víkendový dům vděčný – ať to bral z kterékoli strany, měli štěstí. Původní dispozice počítala se dvěma ložnicemi, ale později nechali největší místnost přepažit a z podkroví udělali obytný prostor pro chlapce. I když dvě nejmladší dívky musely v jednom z pokojů spát na palandách, dokázali poskytnout všem pěti dětem relativní pohodlí. Lucas strávil kus dětství v pěstounských domovech, včetně půlroční epizody, kdy musel nocovat ve vaně, a ještě pořád žasl nad tím, kolik tu mají prostoru. Děti byly spokojené, i když jim přijeli kamarádi a ony musely vytáhnout spacáky.

Erin seděla v malé pracovně vedle kuchyně a na dálku vyřizovala z notebooku svou nemocniční agendu. „Ty už jsi hotov s listím?“ zeptala se se špatně skrývanou ironií v hlase – nebylo žádným tajemstvím, že Lucas a listí mají společné leda počáteční písmeno.

„Řekl jsem si, že méně bude více.“

Erin si sundala brýle a položila je na klávesnici. „Co přesně myslíš tím méně?“

„V tomto konkrétním případě znamená méně listí žádné listí. Navíc je to všechno relativní. Moje méně znamená víc než více někoho jiného, a moje více je míň než méně nějaké třetí osoby. O sémantice se dokážu přít celý den.“ Přistoupil blíž a opřel se vedle ní o okraj stolu. „A zvládnu to dokonce i pod rouškou kvantové mechaniky.“

Lemmy se vydal ke své misce u ledničky a humpolácky vychlemtal skoro tolik vody, kolik jí rozlil na podlahu.

Erin natáhla ruku a dotkla se Lucasova stehna – toho z masa a kostí. „Nechtěl by ses projít po pláži?“

Přemýšlel, jak dokáže číst jeho myšlenky. „Nevím – jistě bych si užil spoustu legrace i s fukarem na listí. Tedy kdybych přišel na to, jak ho zapnout.“

Erin se potrhle zasmála, znělo to jako odfrknutí. „Fukar se nezapíná, ale startuje.“

„Tím víc mě těší, že jsem zvolil přístup méně je více, a na procházku říkám rozhodně ano. Myslíš, že budou chtít jít i děti?“ Uvědomil si, že v domě panuje podezřelé ticho. „Jsou tu vůbec?“

„Dělají domácí úkoly. A Alisha si hraje s panenkami. Podle mě se bojí, že se zase vrátíš k práci.“

„Děti!“ zavolal do prázdna. „Kdo chce jít na procházku?“

Půl hodiny nato už stáli pod vyhlídkou Bluff Lookout. Lemmy celou skupinu vedl, ale věrnost smečce mu pokaždé dovolila odběhnout nanejvýš dvacet, pětadvacet metrů dopředu, než se vrátil zpět. Stevie s Hectorem lovili u samé vody montaucké příšery, tenisky měli promočené a džíny mokré po kolena. Hector přitom našel sluncem vybělený krabí krunýř a trval na tom, že je to lebka mimozemšťana. Laurie a Alisha sbíraly oblázky a ukládaly je do velké plátěné kabely, kterou vláčela Erin (nějak se jim podařilo ji přemluvit). Maude a Lucas průvod uzavírali.

Lucas si vložil dva prsty zdravé ruky do úst a vydal ostrý hvizd, což signalizovalo, že je čas se otočit; příliv začínal stoupat a zátoka Turtle Cove bude brzy plná rybářů v neoprénových kalhotách po prsa, všichni budou svírat třímetrové sportovní pruty a lovit mořčáky. I oni s dětmi při přílivu a odlivu občas rybařili, ale chytali hlavně tresky bezvousé nebo makrely z pláže přímo před domem. Lucas nebyl vychován ke sportům pod širým nebem, a tak se jim snažil přiučit spolu s dětmi. Přesto se drželi stranou od víkendových rybářů, kteří přijížděli z města ve svých SUV za sto tisíc dolarů a pyšnili se štítky na drahém outdoorovém oblečení – to už na ně bylo trochu moc.

Když udělali čelem vzad, Lucas pootočil hlavu a namířil zdravé oko na oceán. „Musíš uznat, že tohle místo má svůj půvab, navzdory těm davům v létě.“ Stará paní Pageová tu celý život trávila letní sezonu a Lucase sem poprvé vzala, když mu bylo šest. Stihli tu společně prožít léto desetkrát, než jí došly peníze, a od té doby mohli leda spoléhat na to, že je někdo z přátel čas od času pozve na opulentní víkend. Když se jim s Erin později naskytla příležitost koupit tady dům, připadalo mu, jako by se vracel domů. Dům využívali o víkendech a svátcích po tři roční období. Na většinu léta jej pronajímali, což jim pomohlo zaplatit spoustu výdajů.

Maude pokrčila rameny. „Asi jo.“ I teď, když se z ní stávala mladá žena, se někdy vracela ke klackovitému chování puberťáka, pokud se jí to zrovna hodilo. „Budeš zase pracovat pro ty lidi?“ zeptala se. Na sobě měla džíny s dírami na kolenou a tričko s vlastnoručně vyrobeným nápisem Eric Clapton Sucks!

Ze způsobu, jakým pronesla slova pro ty lidi, Lucas poznal, že zřejmě mluvila s Erin. „Teď hned ne. Dokážu vyřešit jen velmi úzký okruh problémů, a to, k čemu došlo včera…“

„Ten výbuch v muzeu?“

„Ano, ten výbuch v muzeu. Není to moje parketa, vůbec. Nevím, čím bych pro ně mohl být užitečný. Rozhodně ne tolik jako minule.“

„Udělali to teroristi?“

Lucas zavrtěl hlavou. „Nevím. Nikdo to neví.“

„V televizi to tvrdí skoro jistě.“

„Máš lidi dezinformované a lidi neinformované; problém je, že většině z nich to v životě nijak nepřekáží, hlavně když mají publikum – stačí se podívat na internet.“

Lucas měl rád všechny děti, ale mezi ním a Maude existovalo zvláštní pouto, kterému nedokázal porozumět. Možná to bylo tím, že se musel tolik snažit, aby si získal její důvěru, nebo možná že mu nejvíc ze všech připomínala Erin (genetika za to nemohla, protože všechny jejich děti byly adoptivní), ale hovořilo se mu s ní snáze než s ostatními dětmi, skoro jako by jí o něco lépe rozuměl.

Maude se zastavila a zvedla oblázek, který se zdál být dokonale okrouhlý. Podala jej Lucasovi. „Tak co?“

Podíval se na kamínek a zavrtěl hlavou. „Eliptický.“

Maude si ho vzala zpět a několik vteřin kámen skepticky zkoumala.

„Delší osa měří 9,45 centimetrů, kdežto ta kratší 9,35 centimetrů.“

Maude nakrčila nos. „Když to říkáš…“

„Pokud chceš, můžeš si to změřit,“ navrhl jí s úsměvem. Ale Lucas se nikdy nemýlil. Rozhodně ne v číslech. A už vůbec ne při měření.

Maude hodila oblázek do vody. „Jak to děláš?“

„Takový hloupý lidský trik. Je to stejné, jako když někdo dokáže převrátit oční víčka naruby.“

Zatvářila se znechuceně. „To teda určitě není. Na to, abys převrátil víčka, nemusíš být vůbec chytrý.“

Lucas znovu pokrčil rameny; za život potkal spoustu chytrých hlupáků, zvlášť v akademické sféře. „Dejme tomu.“ Zastavil se. „Už ses rozhodla, co uděláš se školou?“ Škola, do níž teď chodila, podlehla klasickému tlaku na vyváženost mezi humanitními vědami a byznysem, takže studentova pravá mozková hemisféra v ní nacházela jen málo podnětů – jenže právě tady leželo ohnisko dívčiných skutečných zájmů. Všichni zainteresovaní věděli, že by jí lépe vyhovoval jiný ústav. Byli na pohovoru na střední umělecké škole a teď čekali, až se Maud rozhodne, zda tam chce přestoupit.

„Můžu projevit vlastní názor?“

„Už se někdy stalo, že bychom se tě zeptali na tvé mínění, a pak ho nevzali v úvahu?“

Chvíli o tom přemýšlela. „Myslím, že ne.“

„Takže?“

Po úvodním pohovoru ukázali učitelům složku s Maudinými pracemi a škola souhlasila s tím, že ji přijme. Už je ale začínal tlačit čas – museli se rozhodnout do pátečního dopoledne. To vědomí dívce způsobovalo značný stres a Lucas měl podezření, že Maud to vnímá spíš jako konec něčeho než jako nový začátek. „Nejspíš se budeš muset snažit mnohem víc než dosud, ale asi tě to zase tak rychle neotráví.“ Odmlčel se – tohle všechno věděla a bylo načase přestat na ni tlačit. Musela se rozhodnout sama. „Ale to všechno víš i beze mě.“

„Říkal jsi, že mám čas do pátku.“

„Máš.“

„Ale ty pravděpodobně odjedeš a –“

„To není jisté.“

Zašilhala k němu vzhůru a usmála se na něj. „Ne?“

„Ne, není.“

Podezíravě si ho změřila. „Těch pár dnů navíc už nehraje roli. Tak dobře. Udělám to. Půjdu na LaGuardiu.“

Lucas se otočil a protézou zamával na Erin. „Maude přestupuje na LaGuardiovu konzervatoř!“ zavolal.

Celá rodina zajásala.

Jejich hlasy se ještě vznášely ve vzduchu, když Hector vykřikl: „Hele, před domem nám přistává vrtulník!“

Lucas se zahleděl přes pláž a v hlavě mu zacvakaly vypínače – tmavomodrý Jet Ranger se třemi velkými žlutými písmeny na boku právě dosedl, zvířil oblak prachu a podzvukové rázové vlny zčeřily hladinu.

Lucas se otočil a v zorném poli zahlédl Erin. Věnovala mu pousmání naplněné milionem smutných vedlejších významů.

Ohlédl se zpět k vrtulníku. Dveře se otevřely a stanuly v nich dva standardní exempláře agentů FBI: jeden byl velký, druhý XXXL. Zaujali pozice po obou stranách stroje, a to už po schodech sestupovala nezaměnitelná postava Bretta Kehoea.

Lucas si byl jistý, že víc klaunů už uvnitř být nemůže, ale vtom se z helikoptéry vynořila čtvrtá postava, vysoká černoška, z níž i na vzdálenost dvou set metrů vyzařovala správná směsice feromonů, která z ní dělala přírodní živel – zvláštní agentka Alice Whitakerová. Nepochybně zde vystupovala jako rekvizita Kehoeova pokusu o citové vydírání.

Maude stojící vedle Lucase utrousila: „S-K-U-R-V-I-L-I nám den!“

Položil jí ruku na rameno. „Poslyš, holka, co jsem ti o tom povídal? Trochu se snaž a dávej si pozor na pravopis!“

5

Než se stihli vrátit k domu, čekali už Kehoe s Whitakerovou na terase. Ani za celá tři desetiletí, během nichž se prostituoval u FBI, Kehoe neztratil nic z DNA zděděné po bohatých a úctyhodných předcích – ty geny byly součástí jeho osobnosti právě tak, jako osobní kouzlo, způsob vystupování i pocit nebezpečí, jež z něj sálal. Od chvíle, kdy spolu naposledy seděli v jedné kanceláři, změnil účes, ale pořád vypadal jako propagátor nějakého drahého lifestylového produktu. Na sobě měl jeden ze svých obleků na míru, s vyšívanými klopami, na něž si potrpěl, a zdálo se, že dokonce i tady na pláži se cítí v pohodě.

Bílá lněná košile kontrastovala s tmavou kůží a ještě tmavšíma očima agentky Whitakerové, která i v šatech značky Ralph Lauren vypadala, že dokáže holýma rukama pobít smečku vlků. Stejně jako Kehoe měla i ona nový účes – pyšnila se ohonem pevně spleteným z copánků à la filmový Predátor, jaký mohl klidně vzniknout na prkně projektanta kosmických družic. Ne že by se přímo usmívala, ale Lucas na ní poznal, že ho ráda vidí, a k jeho nelibosti mu došlo, že i on je na tom stejně – u starých spolubojovníků už to tak chodilo.

Lucase s ní spárovali minulou zimu, když se poprvé po bezmála deseti letech vrátil k práci pro FBI. Whitakerová pracovala v terénu, a přestože si Lucas rád namlouval, že si ji sám vybral, aby mu pomáhala, věděl, že ve skutečnosti to na něj narafičil Kehoe – úmyslně je nechal pracovat blízko sebe a počítal s tím, že je fyzická blízkost spojí. Od samého začátku v sobě proti vlastní vůli našli zalíbení a rychle se mezi nimi vyvinula zvláštní chemie, která v obou mobilizovala to nejlepší. Whitakerová byla chytrá, neměla sklon nasírat své okolí a nevadily jí jeho kecy, což byla vzácná vlastnost. Prožili toho spolu hodně a on si ji připsal na velmi krátký seznam lidí, kterým by do rukou svěřil vlastní život, což z ní svým způsobem dělalo člena rodiny.

Kehoeovi průvodci se šli před dům domluvit s posádkami dvou SUV patřících kanceláři southamptonského šerifa, která sem dorazila spolu s vrtulníkem. Celé aranžmá bylo dost dramatické, tím spíš, že Kehoe si obvykle nepotrpěl na velké divadlo. Anebo šlo o zbytečnou demonstraci síly.

Lucas poslal Erin a děti dovnitř. Zatímco děti vyběhly po schodech do patra, Erin zůstala v kuchyni, opřela se o kuchyňskou linku a s rukama zkříženýma na prsou pozorně sledovala ty venku skrz velké okno. Lucas se ptal sám sebe, jestli mezi její nadpřirozené vlastnosti patří i odezírání ze rtů.

Sluncem vybělené trámy pergoly vrhaly podivné obdélníkové stíny, které proměnily Kehoea v kompozici několika portrétů; ani na jednom nevypadal šťastně. Z všudypřítomného kufříku značky Mark Cross na sedátku vedle něj sálala důležitost. Všichni měli nasazené sluneční brýle a tvářili se, jako by byli nejraději úplně jinde.

Pilot vrtulníku seděl na skládací židli dole na pláži, v dlani svíral dvě pilulky vitaminu D a četl nějaký paperback. Oba Kehoeovi muži už byli zpátky a zaujali pozice na okraji trávníku v rozích pozemku, odkud měli výhled na pláž, zatímco šerifovi lidé hlídkovali na druhé straně domu, poblíž silnice.

Lucas a Kehoe se několik okamžiků navzájem mlčky zkoumali, ale byla to Whitakerová, kdo nakonec prolomil ledy, když podotkla: „Pěkné vlasy.“

Maude před časem přemluvila Lucase, aby si od ní nechal přebarvit vlasy na světlo. Měla to být zkouška na její halloweenský kostým – Maude chtěla jít za Stinga a blond vlasy byly naprostou nutností. Přeliv se měl smýt, ale Lucas i po třech dnech stále vypadal jako punkrockový Frankenstein v drahých slunečních brýlích.

Pokusil se o úsměv a Kehoe nervózně poposedl; Lucas z toho usoudil, že zjizvená tkáň jeho obličeje ho děsí stejně jako Boris Karloff domorodce. „Děkuji,“ řekl.

Whitakerová zavrtěla hlavou a taky se usmála.

Kehoe využil prostoj k tomu, aby odpověděl na textovou zprávu – už dvanáctou od chvíle, kdy si sedl.

Nebylo žádným tajemstvím, že vztah těch dvou je komplikovaný. Období, kdy spolu nepromluvili ani slovo, trvalo deset let. Oba té dekády využili k tomu, aby tomu druhému odpustili aspoň část viny za to, co se stalo – za to, co oba ztratili. Událost, jak oné záležitosti Lucas říkal, změnila celý jeho život na všech úrovních, počínaje tou molekulární, a totéž – byť nepřímo – jistě platilo i pro Kehoea. Ale událost se pořád vznášela ve vzduchu, kdesi v pozadí, jako magnetická vlna v hlubokém vesmíru, kterou bylo těžké zachytit, nebylo ovšem možné předstírat, že neexistuje.

Událost Lucase po fyzické stránce téměř zničila a on strávil několik dalších let objevováním nového, vylepšeného doktora Lucase Page. Když se pak vynořil na druhém konci tunelu, s tělem pospravovaným vším možným experimentálním hardwarem, s prvním manželstvím v hajzlu, bez práce a bez přátel, potkal člověka, kterého předtím neznal, ale na něhož mohl být hrdý. Seznámil se s Erin a vzal si ji. Začali dávat dohromady rodinu – z dětí, které nemohly najít svoje místo na slunci. Přijal místo na Kolumbijské univerzitě. Náhodou napsal knihu, díky níž se zařadil na seznam nejprodávanějších autorů. A zapomněl, že kdy pracoval pro FBI. Až do toho večera loni v zimě, kdy ho navštívil Kehoe a přivlekl s sebou všechny staré strašáky.

Erin vyšla ven s proutěným podnosem se dvěma hrnky kávy a šálkem čaje. Položila podnos na stůl a beze slova se vrátila dovnitř.

Když byla zpátky v domě, přepnul Kehoe do přednáškového režimu, jenž se vyznačoval patentovanou poetickou kadencí. „Konečný počet obětí budeme znát až za několik hodin, ale právě teď jsme na čísle sedm set dva, včetně personálu muzea, zaměstnanců cateringu a několika nešťastných chodců, kteří šli náhodou kolem, když se to všechno pohnojilo.“ Zvedl z podnosu porcelánový šálek s čajem a napil se.

Lucas se předklonil a propletl prsty levé ruky s těmi protetickými; i v teplém podzimním vzduchu jej hliníkové prsty studily na pokožce. „Nechápu, jak bych vám v tomhle mohl být prospěšný, Brette.“ Kehoe coby šéf dodržoval jedno neomylné pravidlo – úkoly zásadně pověřoval jen ty pravé lidi. A protože tady seděl, nepochybně měl všechny aspekty své žádosti řádně promyšleny.

Kehoe znovu usrkl čaje a odložil šálek. „Sedm set dva obětí znamená, že matematika bude v tomto případě pěkně zapeklitá. Pak tu máme další neznámé: motiv, pachatele, ideologii, logistiku a taky koncovku celé hry. V tuhle chvíli se nemáme od čeho odpíchnout – k odpovědnosti se nikdo nepřihlásil.“

To bylo podivné – taková veřejná demonstrace síly musela mít nějaký důvod, a bylo víc než pravděpodobné, že má někomu udělat reklamu. „Vůbec nikdo?“

Kehoe rychle odpověděl na esemesku a pak pokračoval: „Nikdo věrohodný. Vyskytlo se pár tweetů od obvyklých podezřelých – dva od různých frakcí ISIS a jeden od al-Káidy, ale je jasné, že ti lidé vůbec netuší, o čem mluví. Svých patnáct minut slávy se celkem předvídatelně pokusili získat i různí šílenci: aktivisté bojující proti potratům, týpci z polovojenských milic, bílí rasisté, náboženští fanatici, známé firmy. Ale nepřišlo žádné oficiální prohlášení od nějaké věrohodné organizace nebo skupiny.“

Kehoe nevynechal nic z řádné taktiky investigativní války.

„A co zpravodajství? Co na to média?“

Kehoe se věnoval další textové zprávě a hovořil, zatímco palcem vyťukával odpověď. „Začali se nám tam motat deset minut poté, co se usadil prach. Mám pro tyhle případy skvělou tiskovou mluvčí, ale ta jim nemůže říkat, jak by se měli chovat, a jim jde spíš o zábavu než o sdělování faktů – v tomhle případě si s nimi ještě hodně užijeme. Myslím, že mnohem víc než jindy.“ Dopsal esemesku, odložil telefon a pokračoval, aniž by proud svého hovoru oddělil třeba jen středníkem. „Pak tu máme další nadělení v podobě internetových aktivistů a milovníků konspirací. Ti tupohlavci nadělají spoustu kraválu na sociálních sítích a utvářejí veřejné mínění daleko víc, než by mi bylo milé. Najali jsme si marketingovou firmu, aby nám pomohla korigovat všechen ten šum, který vysílají do éteru, ale už teď napáchali dost škod. Na Bleecker Street včera večer někdo zmlátil do bezvědomí dva mladé pensylvánské Amiše, kteří si vyrazili na Manhattan, a jelikož mluvili německy, útočníci je považovali za muslimy. Na Facebooku je označili za podezřelé, protože stáli v pozadí selfíčka, které si někdo pořídil v Central Parku hodinu před výbuchem. Tahle fotka pak kolovala po sociálních sítích a diskuzní fóra vykonala své obvyklé dílo – dezinterpretovala fakta.“ Kehoe se znovu napil čaje. „A podobných věcí bude přibývat.“

K tomu se nedalo nic říct – Lucas měl co dělat, aby vstřebal všechny nové informace. „Máte plné ruce práce, Brette.“

„A proto jdu za vámi. Jen velmi málo lidí dokáže uhodnout počet bonbonů ve sklenici tak přesně jako vy.“ Bez emocí otevřel aktovku a vytáhl z ní hnědý fascikl tlustý jako betonová dlaždice. Aniž jej otevřel, posunul jej přes desku stolu. „Koukněte se.“

Lucas se natáhl a položil hliníkovou ruku na složku. Pochopil, co má Kehoe v úmyslu, a měl pocit, že mu v tom nedokáže zabránit. Když složku otevře, nalezne v ní fotografie obětí – spálené a znetvořené mrtvoly, které mu v hlavě znovu rozvíří všechno to, co se tak pracně pokoušel vytěsnit.

Bezděky složku otevřel.

Bylo to tam – snímky… čeho vlastně? Tvarem to vzdáleně připomínalo lidskou hlavu, ale spálená kůže se proměnila ve zvlněný asfalt a se seškvařeným masem kontrastovaly jen bílé zuby, které vypadaly, jako by je někdo nainstaloval na místo až po činu. Mohl to být muž, žena nebo taky loutka hollywoodského démona. Lucas složku zase zavřel, aniž by se podíval na ostatní fotky – nepotřeboval si stahovat na vnitřní pevný disk další noční můry. „A co?“ zeptal se, ale Kehoe ho už měl tam, kde ho chtěl mít.

Dopřál si ještě doušek čaje. „Potřebuji někoho, kdo vidí pevné vzorce tam, kde žádné nejsou. Nebo dokáže rozpoznat ty správné mezi hromadou falešných.“

„Ale jestli chcete tenhle případ vynechat, nikdo na vás prstem ukazovat nebude,“ dodala Whitakerová.

Lucas otočil hlavu k oceánu a sundal si sluneční brýle, čímž se mu otevřel pohled na Atlantik v HD kvalitě. Příbojem kráčela dvojice rybářů v záchranných vestách ověšených nástroji z nerezové oceli a s rybářskými pruty nad hlavou. Hleděli na vrtulník a na dům a bezpochyby se ptali, jestli si tu Snoop Dogg přiletěl na pláž vykouřit trochu trávy a zakousnout k ní nějaké sušenky. Svět za nimi vypadal, jako by vystoupil z plátna starého mistra, jenž si potrpěl na odstíny šedé a modré – dokonale zachovalý obraz bez prasklin v povrchové vrstvě laku. Lucase na okamžik napadlo, že i kdyby měl oba zrakové orgány jako za starých časů, nemohl by ten pohled být o nic magičtější.