Přeložila Alena Amchová

Robin Cook: Pandemie

Copyright © 2018 by Robin Cook

Translation © Alena Amchová, 2019

ISBN 978-80-7617-931-8

Tato kniha je věnována mystické jasnozřivosti, jíž oplývají někteří nadaní vědci. Tento dar jim umožňuje pohlédnout na data, která jsou všem dostupná, a spatřit nebroušené diamanty. Výsledkem je obrovský posun dopředu. To je případ Jennifer A. Doudnaové a Emanuelle Marie Charpentierové, které objevily technologii genetické modifikace CRISPR/CAS9 a její vyvíjející se změny.

ÚVOD

Uprostřed horkého léta dne 17. srpna 2012 se v odborném časopise Science objevil článek o bakteriální imunitě s tak esoterickým názvem, že by si z něj moderátoři nočních pořadů mohli dělat legraci a použít jej jako příklad vědecké hatmatilky. Ukázalo se však, že publikovaný článek znamená obrovský předěl v biologii, navzdory poslední větě pojednání, která skromně předpovídala, že popsané mechanismy „by mohly přinést značný potenciál pro cílené změny genů a genomové použití“.

Bylo to neobyčejně podhodnocené vyjádření, protože díky tomuto potenciálu už vlastně nastala exploze aplikací. Byl to první článek, který světu představil biologicky aktivní chimérickou molekulu zvanou CRISPR/CAS9, vyrobenou z bakteriálně imunitních systémů bakterií, které byly vyvinuty k boji proti útočícím virům. Tuhle mimořádnou molekulu, složenou ze tří snadno vyrobených a levných bakteriálních komponent, lze vytvořit na míru tak, že bude vyhledávat a měnit geny v rostlinách či zvířatech. Náhle si i středoškolský student vyzbrojený trochou znalostí může obstarat několik snadno dostupných a nepříliš drahých reagentů a zjistit, jak modifikovat genetickou skladbu živých buněk, které pak mohou tyto změny předat dceřiným buňkám. Pomocí CRISPR/CAS9 lze odstranit, nahradit, zapnout či vypnout každý gen, jehož sekvence je známá, a navíc se to dá provést třeba v garáži. Tak je to snadné. Do té doby takováto možnost existovala pouze ve futuristických snech akademických molekulárních biologů, kteří měli k dispozici obrovské laboratoře s drahým vybavením. Jinak řečeno, náhle se objevil CRISPR/ CAS9 a ukázalo se, že je neuvěřitelně mocný, demokratizující mechanismus na úpravu genů, schopný změnit celý pozemský život, včetně toho lidského. Jeho možnosti budou nepochybně znamenat revoluci v medicíně, zemědělství a chovu hospodářských zvířat.

Má to však i odvrácenou stranu. Dostupnost a snadná práce s tímto všestranným a mocným nástrojem, který vkládá sílu stvořitele do dlaní ohromného množství ničím neomezovaných jedinců, neznamená pouze příslib, ale i nebezpečí. Vzhledem k množství potenciálních hráčů je situace ještě znepokojivější než v nukleární fyzice po rozštěpení atomu, protože tehdy měla přístup k nutným surovinám a vybavení pouze hrstka lidí, takže téměř nikdo nemohl provádět vlastní pokusy. V případě CRISP/ CAS9 tu však nastává otázka, zda budoucí pokusy, ať už je budou provádět světoznámí biologové, dobře finančně zabezpečení podnikatelé, nebo středoškolští studenti, budou založeny spíše na etických základech, nebo je bude pohánět příležitost maximalizovat osobní výhody bez ohledu na důsledky pro planetu a lidstvo. A právě o takovém nebezpečí je kniha Pandemie.*

* „A Programmable Dual-RNA-Guided DNA Endonuclease in Adaptive Bacterial Immunity“ by Martin Jinek, Krzysztof Chylinski, Ines Fondara, Michael Hauer, Jennifer Doudna, and Emanuelle Maria Charpentier, Science, vol 337, pages 816–21.

PŘEDMLUVA

ČÁST 1

STŘEDA 7. DUBNA, 13:45

Osmadvacetiletý David Zhao zahnul na sjezd z dálnice 80 na New Jersey 661 a zamířil na jih k malému městu zvanému Dover, ukrytému v severozápadním cípu státu, kde převládal spíše venkovský ráz. Znal tu trasu opravdu dobře, protože ji v předešlých pěti letech projel mnohasetkrát. Ve středu kolem poledne nejezdilo příliš mnoho aut, a tak mu cesta trvala jen něco málo přes hodinu. Jako obvykle vjel na dálnici hned za mostem George Washingtona. Vyrazil z Columbia University Medical Center, kde se připravoval na doktorát v oboru genetika a bioinformatika na oddělení biologie systémů.

Jel v autě sám. Bylo to normální, cestoval-li do Denveru, právě tak jako bylo obvyklé, že se to dělo na příkaz jeho panovačného otce Weie, za něhož se David popravdě řečeno trochu styděl. Podobně jako mnoho ostatních úspěšných čínských podnikatelů dostal Wei příležitost se svézt na vlně hospodářského zázraku moderní Číny. Teď se z něj stal miliardář a chtěl se ze své země vystěhovat, protože mu daleko lépe vyhovovalo uvolněnější podnikatelské prostředí ve Spojených státech. Z Davidova pohledu však otcův postoj zaváněl zradou a dotýkal se jeho hrdosti na úžasný pokrok rodné země a dlouhou a bohatou čínskou historii.

David se vlastně jmenoval Daquan. Když ho však otec před devíti lety poslal do Spojených států studovat biotechnologii a mikrobiologii na MIT, potřeboval mít západně znějící jméno, protože Zhao Daquan by bylo matoucí, zvláště když se v Číně podle tradice uvádí příjmení jako první. Nechtěl situaci komplikovat ani se nějak vymykat, protože věděl, jakou roli hraje v americké společnosti diskriminace. Když řešil, jaké jméno si vybrat, nejprve si vygoogloval nejpopulárnější chlapecká jména ve Spojených státech. Viděl, že David má dvě první písmena stejná jako Daquan a je také dvojslabičné, a volba byla tedy jasná. Nějakou dobu sice trvalo, než si na nové jméno zvykl, ale pak se mu docela zalíbilo. Stejně se ale těšil, že si bude zase říkat Zhao Daquan, až se vrátí do Číny. Zamýšlel to udělat příští rok po dokončení Ph.D. a plánoval, že nakonec bude řídit otcovy čínské biotechnologické a farmaceutické společnosti, pokud tedy ještě v zemi zůstanou. David měl největší obavy z toho, že se otci podaří přemístit veškeré jeho podnikání z lidové republiky do USA. V postranní silnici se přinutil zpomalit. Věděl, že příliš šlape na plyn, zvláště v tomhle autě, které mu otec věnoval k posledním narozeninám. Davidovi se matně černý Lexus LC 500 líbil, ale úplně nadšený z něho nebyl. Výslovně přece otci řekl, že chce lamborghini, jaké dostal od svého otce jeho kamarád, další čínský postgraduální student. Zhao starší však žádost ignoroval, což pro něj bylo typické. Stejně se rozhodovalo o tom, že David pojede studovat do Států. David jasně prohlásil, že si přeje chodit na univerzitu Ťiao Tchung v Šanghaji, kde jeho otec promoval v oboru biotechnologie. Ten však nebral na jeho pocity žádný ohled. David pochyboval, že otci vůbec kdy došlo, že by jeho syn mohl mít na něco jiný názor než on sám. V tomhle ohledu byl ze staré školy a vyžadoval od syna slepou poslušnost a úctu. David sjel z NJ 661 a ještě trochu zpomalil. Už dostal v New Jersey tolik pokut za rychlou jízdu, až mu otec pohrozil, že mu auto sebere. O to David ani v nejmenším nestál, protože ho řízení ohromně bavilo. Znamenalo to pro něj únik. Jel teď po venkovské silnici mezi ještě holými lesíky listnatých stromů a poli, která se začínala zelenat. Před ním se objevila první část otcova podnikatelského panství. Dover Valley Hospital byla supermoderní soukromá nemocnice, jejíž celková rekonstrukce byla téměř dokončena. Původně to bývala malá, zastaralá státní nemocnice s domovem důchodců, kterou otec koupil, když zbankrotovala, a okamžitě do ní začal vkládat kapitál. Obyvatelé okolních měst byli překvapeni a nadšeni.

David projížděl kolem téměř dokončené budovy a v duchu viděl supermoderní operační sály a další nejnovější vybavení. Dobře věděl, že otec má v úmyslu udělat z tohoto zdravotnického zařízení světové centrum na léčbu rakoviny, dále na genovou terapii, umělé oplodnění a transplantaci orgánů, aby zúročil neuvěřitelné finanční možnosti, jež otevřela technologie CRISPR/CAS9.

Vedle nemocnice se rozkládal další moderní architektonický komplex, otcova společnost GeneRx, americká obdoba firmy stejného jména v Šanghaji. Mozek celého amerického podniku řídilo velké množství inženýrů a techniků specializovaných na biotechnologie, které sem Davidův otec většinou dovezl z Číny. Pracovala tu i celá řada stážistů z hlavních biotechnologických oborů vyučovaných na mnohých čínských univerzitách. Obrovský komplex byl obehnán drátěným plotem zakončeným ostnatým drátem, který se táhl na obě strany od budky bezpečnostní služby postavené uprostřed příjezdové silnice a částečně zastíněné vysokými jehličnany.

David by za normálních okolností prostě dojel k bráně a čekal, že ji muž ve službě zdvihne, ale protože jel novým autem, zastavil u budky a stáhl okénko. Jeden ze strážných na něj okamžitě mandarínsky promluvil, pozdravil ho a přivítal v GeneRx.

„Máte namířeno do hlavní budovy?“ zeptal se pak.

„Ne,“ usmál se David. „Jedu na Farmu na představení.“

Strážný se zasmál, poznamenal, že tam bude velká účast, a zdvihl bránu.

David minul vjezd do multipodlažní garáže a zahnul kolem pravé strany hlavní budovy do zalesněného prostoru. Po několika zatáčkách ho silnice zavedla na další parkoviště, za nímž stála podobná třípatrová budova s valbovou střechou, jejíž tři křídla byla postavena do téčka. David uviděl nápis FARMÁŘSKÝ INSTITUT, ale věděl, že tomu tady nikdo takhle neříká. Pro všechny to byla prostě Farma.

Věděl, že jede trochu pozdě, a tak rychle našel místo na parkování a běžel k hlavnímu vchodu. Za pár minut už stál v hlavním křídle, převlékal se do čistého oblečení a nasazoval si chirurgickou ústenku a čepici. Měl namířeno do sterilního prostoru, z něhož vedla ventilace pouze ven, podobně jako to je v pokoji na izolaci pacientů. Když to měl všechno na sobě a technik se ujistil, že je dostatečně vybavený, prošel létacími dveřmi do sterilního prostoru. V téhle části Farmy žila klonovaná prasata, jejichž genomy byly modifikované pomocí CRISPR/CAS9. V dalších prostorách byla nejrůznější jiná zvířata – kozy, ovce, krávy, opice, psi, myši, krysy a fretky. Ve Farmářském institutu vznikala nová řada „farmak“ s velkými molekulami. Tato biofarmaka na proteinovém základě vyráběla přímo zvířata, nevznikala tedy chemickými procesy či fermentací. David prošel čistě bílou chodbou ke dveřím označeným INSEMINAČNÍ MÍSTNOST a vešel dovnitř. Ve čtvercové hale se sníženou podlahou uprostřed bylo plno. Nejvíc místa zabírala ohromná téměř bílá prasnice v říji, kterou se pokoušelo zklidnit několik asistentů. Pak si David všiml vysokého člověka, v němž poznal hlavního veterináře Farmy. Kolem stálo asi dvacet lidí a všichni přítomní byli stejně jako on oblečení ve sterilním oděvu a zamaskovaní ústenkami a čepicemi. David poznal pouze dva z nich – svého otce Weie Zhao a jeho nejbližšího pomocníka Kang-Dae Ryanga. Otec z davu vyčníval díky své vysoké a majestátní postavě.

Měřil 195 centimetrů a jeho syn byl o pouhých pět centimetrů menší. Wei však vynikal zejména díky mohutné tělesné stavbě, širokým ramenům a na svůj věk pozoruhodně štíhlému pasu. Když v sedmdesátých letech studoval na univerzitě, stal se jeho hrdinou a vzorem Arnold Schwarzenegger a začal se věnovat kulturistice. Z původně přechodného zájmu se postupem času stala celoživotní závislost. I jako šedesátník se stále věnoval svému koníčku, samozřejmě v mnohem omezenější míře. David pohlédl na vychrtlého Kang-Dae, který vypadal jako přesný opak urostlého otce. Zdálo se, že bílý plášť nevisí na mužových ramenou, ale na drátěném ramínku na šaty. Jeho oči podobné černým korálkům pozorovaly svět pohledem dravého ptáka.

David se přitočil k otci tak, aby si ho musel všimnout. Okamžitě si uvědomil, že Wei jeho přítomnost zaznamenal, ale je nespokojený, že syn dorazil později, než mu nařídil. David to však udělal schválně a měl alespoň drobnou škodolibou radost, že otce popudil.

Veterinář vyzbrojený čelovkou se narovnal a s injekční stříkačkou v ruce Weiovi naznačil, že je připravený. Jeden z jeho asistentů už prasnici zavedl zrcátko, takže byl zřejmě vidět čípek. Wei si odkašlal a promluvil nejprve mandarínsky a pak anglicky, aby mu všichni rozuměli. „Vítám všechny přítomné! Máme tu celý tým – molekulární biology zabývající se CRISPR/CAS9, odborníky na kmenové buňky, genetiky, embryology a veterináře. Budeme všichni svědky ‚malého kroku pro člověka, ale obrovského skoku pro lidstvo‘.“

Na tuhle parafrázi slavného výroku po americkém přistání na Měsíci se pár lidí nuceně zasmálo a Wei pokračoval: „Jak všichni víte, GeneRx nyní nutně potřebuje dodatečné zdroje příjmů, když mé finanční plány na podnikání ve Spojených státech narušil Si Ťin-pching, politbyro a Čínská lidová banka, kteří se všichni spolčili a omezili únik kapitálu ze země. Jsem přesvědčený, že to, co tady teď děláme, tento problém minimalizuje, protože to GeneRx umožní být první, kdo se vymaní ze závislosti na čínských financích, takže získáme zásadní patenty a tím i veškeré výhody. Jak všichni víte, dnes tu implantujeme deset naklonovaných na míru vyrobených embryí a stačí nám, aby se ujalo jen jedno, a už to nám zajistí úspěch. Příští týden provedeme další implantaci a zodpovíme zásadní otázku, co je lepší – jestli chimérické, nebo transgenické prase. Díky CRISPR/ CAS9 totiž máme možnost volby. Dnešní den nastal díky vám všem, protože jste pracovali tak pečlivě a neúnavně. Tohle bude první imunologicky na míru stvořené prase. Jsem si naprosto jistý, že to brzy povede ke stovkám a nakonec tisícům takových výtvorů.“

Skončil svou krátkou řeč a sestoupil dolů k veterináři, aby viděl inseminaci zblízka. Kang-Dae zůstal stát na místě a David se postavil vedle něj. Koutkem oka ho pozoroval, ale přitom stále sledoval Weie. Nechtěl, aby si otec všiml, že s jeho pomocníkem mluví. Odhadoval, že Kang-Dae neváží ani čtyřicet kilo. David jeho hubenost přičítal tomu, že vyrůstal v Severní Koreji a jako dítě neustále trpěl hladem. Před osmatřiceti lety se mu sice podařilo uprchnout do Číny, ale nikdy už nepřibral na váze tak, jak by měl, kdyby v dětství nebyl vážně podvyživený. David znal Kang-Dae odjakživa, protože Komunistická strana vyslala Korejce pracovat do Weiovy první biotechnologické společnosti. Snažil se neúnavně a zapáleně, a dokonce se sám vzdělával v biologii a biotechnologii. Neměl žádnou rodinu, a tak nakonec bydlel v malém pokojíku u Weie doma, ačkoliv Weiovi bylo jasné, že je Korejec v podstatě špeh. Žil s Davidem v jednom domě, takže se nakonec sblížili. V poslední době byla jejich vazba ještě těsnější, když oba poněkud nešťastně skončili ve Spojených státech. Tady v New Jersey zjistili, že si oba přejí, aby Weiovo americké podnikání nevyšlo a všichni se mohli vrátit do Číny.

David se k hubenému muži naklonil a zašeptal: „Udělal jsi to, co jsem ti navrhoval?“

„Ano,“ odpověděl stále nemluvný Korejec.

„Jednou, nebo několikrát?“ pokračoval David. Jako důvěryhodný Weiův asistent měl Kang-Dae přístup do celého komplexu jako nikdo jiný. Stále také bydlel ve Weiově nedaleké soukromé usedlosti. Byl spíš jako nějaké dvojče než asistent.

„Třikrát, jak jsi mi řekl,“ šeptl Kang-Dae. „Dal jsem to do vody na pití. Bude to fungovat?“

„To se teď rozhodně nedá zjistit,“ odpověděl David. „Celý tenhle projekt je pro všechny z nás naprosto průlomový. Je to ale rozhodně toxické pro tkáňovou kulturu lidských jaterních buněk, takže bych odhadoval, že to bude fungovat velice dobře – možná až příliš dobře!“

ČÁST 2

O SEDM MĚSÍCŮ POZDĚJI…

PONDĚLÍ 5. LISTOPADU, 9:10

„Moment! Počkejte!“ vykřikla Carol. Právě vešla do stanice metra na 45. ulici v brooklynském Sunset Parku a viděla, že vlak linky R už stojí u nástupiště. Byla v šoku, že přijel o něco dřív, což nikdo v New Yorku nečekal. Pevně chytila miniaturní batůžek značky Gucci a rozběhla se. Neutíkalo se jí příliš dobře, což zas až tak nesouviselo s tím, že měla na sobě jedny se svých oblíbených šatů a boty na relativně vysokém podpatku, ale spíš byla na vině její fyzická kondice. Do nedávné doby nemohla víc než rok běhat. Hnala se k vlaku a divoce mávala volnou rukou v naději, že si jí průvodčí všimne a nechá dveře pootevřené.

Vzhledem k tomu, že nebyla vůbec ve formě, musela se nadlidsky snažit, aby vlak doběhla, a když naskočila, nemohla popadnout dech a srdce jí divoce bušilo v hrudi. To ji trochu znepokojovalo, ale věřila, že se to brzy zklidní. Za chvíli se cítila líp. Už měsíc chodila pravidelně do posilovny a každý druhý den teď zvládla dvacet minut na běžeckém pásu, což považovala za ohromný úspěch. Kdyby jí někdo před čtyřmi měsíci předpovídal, že bude schopna takové fyzické zátěže, řekla by, že je naprostý blázen. Přirozeně z toho byla nadšená. Mohla běhat a v mnoha ohledech měla pocit, jako by se znovu narodila.

Jen co nastoupila, dveře se za ní zavřely, vlak cukl a rozjel se směrem na Manhattan. Carol se chytila svislé tyče, aby neztratila rovnováhu, a rozhlížela se po vhodném místě k sezení. Nastoupila do metra relativně na začátku, na šesté stanici od konečné na 95. ulici na Bay Ridge, a navíc bylo 9:11 a ranní dopravní špička už pominula, takže volných sedadel bylo spousta. Carol byla zkušená cestující a věděla tedy, že některá místa v metru jsou lepší než jiná. Celkem často se stávalo, že ji někdo otravoval, takže stálo za to si pečlivě vybrat, kam se posadí. Rychle si všimla vhodného sedadla asi o tři metry dál.

Jen co vlak nabral stálou rychlost, vydala se k vyhlédnutému místu, v jehož těsném sousedství nikdo neseděl. Nejbližší spolucestující byli postarší dobře oblečený Afroameričan a atraktivní bílá žena. Carol odhadovala, že budou zhruba stejně staré. Štíhlá žena na ni udělala dojem kvalitním, ležérním, ale přesto elegantním oblečením. Měla podobný módní sestřih jako osmadvacetiletá Carol – krátké tmavě hnědé vlasy překrývaly dlouhé prameny odbarvené na blond. Carol si říkala, jestli třeba nechodí ke stejné kadeřnici. Posadila se a pohlédla na mladou ženu, která jí opětovala úsměv. Tohle na New Yorku milovala. Člověk nikdy neví, koho tu potká. Život je tu neskonale zajímavější než v té zapadlé díře v New Jersey, kde vyrůstala. Lidi tam byli usedlí už jako teenageři a nikdy nezkusili nic nového nebo vzrušujícího.

Měla před sebou dlouhou cestu, a tak se pohodlně usadila, vytáhla z batůžku iPhone a začala procházet znepokojivé esemesky, které si poslední dobou psala s Helen. Chtěly se brát, až se snad vyřeší Caroliny vážné zdravotní problémy. Bylo smutnou ironií, že teď už na tom byla Carol se zdravím mnohem lépe, ale jejich vztah byl ohrožen. Došlo to dokonce tak daleko, že se Carol před nedávnem odstěhovala ze společného bytu v brooklynském Borough Parku do vlastní garsoniéry v Sunset Parku. Všechno se to seběhlo dost narychlo. Asi před třemi měsíci byla

Carol v nemocnici na operaci, která jí měla zachránit život, a Helen nabídla svému starému příteli ze střední školy Johnu Carverovi, aby se k ní nastěhoval, protože byl náhodou zrovna v New Yorku a sháněl bydlení. Potřebovala morální podporu, chtěla mít někoho, kdo by ji utěšoval a dodával jí jistoty, když se bála o Carolin život, jenomže pak se stalo něco neočekávaného. Vzhledem k těžké psychické situaci a asi i vzhledem k tomu, že bydleli spolu, se jejich dávný romantický vztah znovu rozhořel. Pak začalo být jasné, že Carol bude žít. Helen doufala, že její přítelkyně bude mít pochopení a přijme Johna jako trvalou třetí stranu jejich vztahu.

Carol byla zpočátku zděšená a šokovaná, ale po stresujícím pobytu v nemocnici a poté, co jen taktak unikla smrti, cítila tak zoufalou potřebu lásky a něčí blízkosti, že se několik měsíců snažila neobvyklé soužití akceptovat. Nebylo to však možné. Ve třinácti letech si přiznala svou sexuální orientaci, přizpůsobila tomu svůj život a v průběhu let se stále víc utvrzovala, že to bylo správné rozhodnutí.

Teď si znovu pročítala textovky a cítila se stejně, jako když je viděla poprvé. Jejímu rozpoložení to rozhodně nepomohlo. Smutně pohlédla na kérku, kterou si nechaly s Helen před šesti měsíci udělat. Dost dobře nešlo si jí nevšimnout, protože byla zespoda na pravém předloktí. Byl tam vytetovaný jeden dílek puzzle vedle místa ve skládačce, kam patřil. Obě části byl zobrazené v perspektivě, takže vypadaly reálně. Základ puzzle byl vyveden v duhových barvách. Na vyňatém dílku stálo Helenino jméno a Helen měla na stejné kérce zase nápis Carol. Carol se to tetování vždycky ohromně líbilo a byla na ně až donedávna pyšná. Teď však jela zpátky do salonu v centru Manhattanu, kde se nechaly tetovat, aby se jí tam pokusili nějak smazat bolestnou připomínku skutečnosti, jak se to mezi nimi dvěma pokazilo. Nevěděla, jaké má vlastně možnosti, ale doufala, že tatér už bude vědět, co se s tím dá dělat. Navíc si říkala, že takhle aspoň zabije nějaký čas, protože zatím nechodila do práce. Se svým lékařem se dohodla, že se do reklamní kanceláře vrátí až za měsíc.

Vlak projížděl Brooklynem a na stanicích nastupovalo množství lidí, ale vystupovalo jich mnohem méně. Před tunelem do Manhattanu byl už vagon skoro tak nacpaný jako ve špičce. A právě tehdy pocítila Carol první znepokojivý příznak – mrazilo ji tak, až se prudce zachvěla. Měla pocit, jako by vlakem prolétl závan arktického vzduchu. Přišlo to tak náhle, že se rozhlédla kolem, jestli to pocítili i ostatní cestující. Bylo však okamžitě zřejmé, že ten pocit přichází z jejího těla, a ne zvenčí. První instinkt jí radil zkontrolovat pulz. S úlevou zjistila, že je naprosto normální. Na okamžik zatajila dech a čekala, jestli se nepříjemná situace bude opakovat. Nic se nestalo, tedy ne hned. Pak však pocítila naprostou slabost a měla dojem, že ani nedokáže vstát, kdyby se o to pokusila.

Stále ještě držela v ruce mobil a podívala se, jestli má dost silný signál. Bylo to v pořádku, a tak uvažovala, jestli nemá zavolat svému lékaři do New Jersey. Pak však zaváhala, protože nevěděla, co by mu vlastně řekla. Náhlá slabost jí nepřipadala jako důvod, proč telefonovat do nemocnice. Měla za to, že to je příliš nespecifický příznak. Byla si jistá, že jí doktor řekne, aby mu zavolala znovu, jestli to nepřejde, nebo jestli se jí vrátí zimnice. Rozhodla se počkat a bedlivě sledovala případné abnormální pocity. Rozhlédla se po okolních cestujících. Nikdo jí nevěnoval pozornost, protože byli všichni namačkaní jako sardinky.

Když přijeli na Manhattan, začala se Carol trochu uklidňovat. Stále sice pociťovala značnou slabost, ale nezhoršovalo se to. Párkrát ji roztřásla zimnice, nebylo to však zdaleka tak zlé jako poprvé. Připadalo jí, že má možná mírnou teplotu. Na stanici Canal Street si říkala, že by měla vystoupit, jenomže měla strach vstát. Bylo by trapné, kdyby upadla. Stejný pocit měla na Prince Street a pak to začalo jít z kopce. Jen s velkými obtížemi se nadechovala a pak už stěží popadala dech. Na stanici Union Square, kde davy lidí vystupovaly a nastupovaly, už začínala být zoufalá. Nutně potřebovala vzduch, ale nohy ji odmítaly poslouchat.

Když se dveře vagonu otevřely, telefon jí vyklouzl z ruky a spadl na zem. V mžiku po něm chňapl odrbaný chlápek, který Carolino chování už nějakou dobu sledoval. S mobilem v ruce se zamíchal do proudu lidí, kteří z nacpaného metra vystupovali. Carol se pokusila vykřiknout, že potřebuje pomoc, ale nemohla ze sebe vypravit ani slovo. Snažila se nadechnout a v koutcích úst se jí objevila pěna. Sebrala zbývající síly a pokusila se vstát, ale jen co se nadzdvihla ze sedadla, zhroutila se a padla na nohy lidí stojících okolo. Ti se snažili poodstoupit, aby jí udělali víc místa, ale nebylo kam. Jeden z cestujících se pokusil zmírnit její pád, byla však naprosto bezvládná, takže se mu to nepodařilo. Naštěstí ztratila vědomí, než se složila jako hadrová panenka, částečně podepřená o spolucestující.

Právě tak rychle, jak zmizel její telefon, byl náhle pryč i batůžek značky Gucci. Několik lidí se pokusilo zadržet zloděje, než zmizí otevřenými dveřmi vagonu, ale pak všichni rychle obrátili pozornost ke Carol, která sebou nezadržitelně škubala a modrala ve tváři. Cestujícím bylo jasné, že zoufale lapá po dechu a je jí velmi zle. Několik lidí zavolalo záchranku. Vlak se opět pohnul a kdosi rozumný upozornil průvodčí. Ta se prodírala davem a mezitím předala špatnou zprávu strojvedoucímu. Ve chvíli, kdy se průvodčí probojovala ke Carol, zaznělo hlášení, že v metru se někomu udělalo špatně, a vlak bude na následující stanici na 23. ulici stát delší dobu. Několik cestujících protestovalo. Tohle se bohužel v newyorském metru stávalo poměrně často a znepříjemňovalo to život tisícům lidí, kterým nic nebylo.

Průvodčí si okamžitě uvědomila vážnost Carolina stavu, ale nebyla si jista, co má dělat. Neměla řádný výcvik první pomoci až na to, jak poskytovat umělé dýchání, což v téhle situaci nebylo zapotřebí, protože Carol měla pulz a dýchala. Chudák průvodčí byla bezradná, zvláště když viděla, že ve vagonu zřejmě není žádný zdravotník. Strojvedoucí mezitím upozornil na naléhavou situaci dispečera na stanici a ten ho ubezpečil, že až zastaví, bude na ně čekat záchranný tým.

Metro konečně dojelo na 23. ulici, ale pomoc dorazila až po víc než dvaceti minutách. To už z vlaku vystoupilo množství lidí, kteří se pokusili jet nějakým jiným dopravním prostředkem, a zdravotníci se ke Carol dostali relativně snadno. Zjistili, že pacientka je promodralá, má neznatelný pulz a krevní tlak, téměř nedýchá a nemá už kontrolu nad močovým měchýřem. Nasadili jí na obličej masku a připojili na zdroj kyslíku a rychle položili na nosítka. Pak už ji vynesli z vlaku na ulici a do čekající sanitky.

Auto s houkající sirénou se proplétalo městem a zastavilo u pohotovosti nemocnice Bellevue. Když pacientku vykládali za sanitky, potvrdila sestra z urgentního příjmu, že nemá pulz. Jeden člen záchranného týmu vyskočil na nosítka, začal ji resuscitovat a ostatní je rychle vezli na pohotovostní oddělení. Dojeli do trauma boxu a cestou hlásili srdeční zástavu, takže se pustil do akce resuscitační tým, v němž byl rezident, sestra a anesteziolog. Vzhledem k tomu, že spolucestující z metra mluvili o tom, že mladá žena měla obtíže s dýcháním, neprodleně pacientku intubovali a napojili ji na přetlakovou ventilaci. Umělá ventilace vyžadovala ohromný přetlak, což naznačovalo, že plíce jsou možná zhutnělé a ventilace není možná.

Vzhledem k tomu, že neměla pulz ani ventilaci, byla Carol v 10:23 prohlášena za mrtvou při příjezdu a zakryta prostěradlem. Potíž byla v tom, že nikdo nevěděl, že se jmenuje Carol. Když úřednice z pohotovosti volala na soudní lékařství, dala zesnulé dočasné jméno Jane Doeová a vysvětlila, že neměla u sebe žádné průkazy totožnosti a nikdo ji nedoprovázel. Tou dobou byl vozík s Carol ledabyle zaparkovaný v koutě, kde čekal na dodávku soudního lékaře. Krásně oblečená ležela pod bílým prostěradlem a z úst jí stále ještě trčela endotracheální kanyla.

1

POZDĚJI TOHO RÁNA…

PONDĚLÍ 5. LISTOPADU, 10:30

V půl jedenácté dopoledne se už v newyorském Úřadu hlavního soudního lékaře, známého pod zkratkou OCME, pracovalo na všech pitevních stolech. Všichni se po víkendu snažili dohonit, co se dalo. Čekalo na ně deset těl, jejichž pitva nebyla z forenzních důvodů naléhavá, takže zbyla na pondělní ráno. Kromě toho ještě v noci z neděle na pondělí dorazilo dalších šest. Nejvíc se toho dělo na stole číslo 1, který byl nejdál od nerezových dřezů. To byl totiž nejoblíbenější stůl doktora Jacka Stapletona. Vzhledem k tomu, že téměř každé ráno dorazil na pitevnu jako první, mohl si vybrat pracovní místo, a pokaždé žádal márničního technika Vinnieho Ammendolu, s nímž obvykle pracoval, aby zabral tenhle odlehlý stůl. Byli tak trochu mimo největší ruch v pitevně, což Jackovi vyhovovalo ve chvíli, kdy se používaly všechny stoly. V tuhle chvíli už pracoval na třetím případu a na většině ostatních stolů ještě prováděli první pitvu.

„Tak jo!“ prohlásil a narovnal se. Právě pečlivě vyholil krví nasáklé a slepené vlasy z pravé strany hlavy oběti. Dával velký pozor, aby nenarušil zranění, které potřeboval odhalit. Teď už bylo zřejmé, že je to naprosto kulatá, tmavočervená, téměř černá rána tři až pět centimetrů nad ženiným pravým uchem, kolem níž je úzké kruhovité pohmoždění. Pacientka ležela na zádech, hlavu měla podepřenou dřevěným špalkem a natočenou doleva. Byla nahá a tak bledá, že by si ji někdo mohl splést s exponátem z muzea voskových figurín.

„Je vstupní rána kruhová nebo oválná?“ Jack se často u pitvy choval jako při výuce a dělal to i tehdy, když ho přítomní neposlouchali, což se velmi často stávalo, když pracoval s Vinniem. Jeho asistent měl ve zvyku občas nevnímat okolí. Dnes ráno měl však Jack pozorné obecenstvo. V pitevně se objevil detektiv poručík Lou Soldano, starý přítel Jacka i jeho ženy Laurie. Lou dospěl v průběhu let ke skutečnému obdivu k forenzní patologii. Zvláště oceňoval její ohromný přínos ve vyšetřování vražd, což byl jeho obor. Kdykoli se vyskytl nějaký případ, při němž by byla podle jeho názoru zapotřebí forenzní metoda, vždycky přišel sledovat pitvu. Řadu měsíců se žádný takový případ nevyskytl, ale dnes dopoledne byly na pitevně hned tři.

„Řekl bych, že kruhová,“ prohlásil poručík. Stál naproti Jackovi na levé straně pacientky, stejně tak jako Vinnie. Vedle Jacka byl druhý márniční technik Carlos Sanchez, který byl čerstvě zaměstnaný v OCME a teprve se začínal orientovat a zapracovávat. Vinnie už měl bohaté zkušenosti, a tak většinou bral nováčky do týmu a zaučoval je. Jack byl na tuhle praxi zvyklý a většinou mu přítomnost nekvalifikovaných asistentů nevadila, pokud ho to příliš nezdrželo. Byl jedním z těch, kteří neradi zbytečně ztráceli čas, a neměl pochopení pro neschopnost ostatních. Z Carlose zatím nebyl právě nadšený. Neměl proti němu nic specifického, jen mu vadil jeho přístup k práci. Připadalo mu, že Carlose ani trochu nezajímá, co dělají.

„Souhlasím,“ pokývl Jack. „Co myslíš ty, Vinnie?“

„Kruhová,“ procedil Vinnie a dal oči vsloup. Za dlouhá léta už spolu pracovali tolikrát, že přesně věděli, co mohou od druhého očekávat. Vinniemu bylo jasné, že Jackův tón jasně naznačuje, že hodlá zahájit „výuku“, a to nepochybně znamenalo, že pitva bude trvat mnohem déle než normálně. Pak by si ovšem Vinnie nemohl po ukončení třetího případu udělat přestávku na kávu, jak bylo jeho neměnným zvykem. Byl na kávě závislý a poslední šálek dopil po sedmé ráno.

„Pane Sanchezi?“ Jack si nevšímal asistentovy netrpělivosti.

„Co?“ vyhrkl Carlos.

Jack se obrátil a pohlédl novému pracovníkovi do očí, stěží viditelných za plastovým krytem obličeje. „Zdržujeme vás snad od nějaké zajímavější činnosti, pane Sanchezi?“ zeptal se sarkastickým tónem. Pak se obrátil zpět k Louovi. „Rána je rozhodně kruhová, což znamená, že kulka vlétla kolmo k ploše lebky. Dále je důležité, že otvor rozhodně nemůžeme popsat jako hvězdicovitý nebo roztřepený. A vidíte snad na okraji rány nějaké skvrnky?“ Drobné červené tečky na kůži, které občas obklopovaly střelné rány, pocházely ze zbytků střelného prachu, který z hlavně zbraně vylétl zároveň s nábojem.

„Moc teček nevidím, jedině snad na uchu,“ prohlásil Lou a snažil se, aby to vyznělo optimisticky.

„Trochu jich je na uchu a nějaké taky na krku,“ ukázal Jack prstem. „Zřejmě se prach ztratil v hustých vlasech.“

„Asi se mi nebude moc líbit, kam tím míříš,“ poznamenal detektiv. Obětí byla manželka jednoho z jeho kolegů z newyorského oddělení vražd.

Patolog přikývl. Lou se za ta léta, kdy se spolu přátelili, celkem slušně vyznal ve forenzní medicíně. „Je tu toho ještě víc. Vezmeme si tenhle dřevěný kolík a spojíme vstupní otvor nad pravým uchem s výstupní ránou pod levou čelistí.“

Vinnie mu podal dřevěnou tyč, opřenou o pitevní stůl. Jack uchopil oba její konce a přiložil ji na pacientčino temeno tak, aby kopíroval směr obou otvorů v lebce.

Lou musel neochotně souhlasit. „Už to začínám vidět. Dráha střely směřuje rozhodně dolů.“

„Je mi líto, že musím být poslem špatných zpráv,“ poznamenal Jack, když zaslechl zklamání v kamarádově hlase. „To, co tu vidíme, bohužel není kontaktní rána. V tuhle chvíli bych řekl, že hlaveň zbraně musela být nejmíň půl metru od hlavy a možná to mohl být skoro metr. A trajektorie nepochybně vede směrem od hlavy. Víš, co nám v takovém případě říkají statistiky?“

„Ne tak docela,“ připustil Lou. „Vím ale, že tohle není zpráva, v jakou jsem doufal. Ježišmarja, vždyť já toho chlapa znám víc než dvacet let. Byl jsem u nich doma v Queensu možná patnáctkrát. Zvali mě často, hlavně když jsem se rozvedl. Měli samozřejmě problémy jako všechny páry. Ale krucinál, měli přece dvě dospělé děti!“

„U devadesáti procent a možná i víc sebevražd malou střelnou zbraní jsou rány kontaktní, což znamená, že hlaveň byla těsně u hlavy, když došlo k výstřelu. U pouhých pěti procent sebevražd směřuje dráha výstřelu dolů, a ještě u menšího procenta odzadu dopředu. A obojí vidíme v tomhle případě.“

„Takže ty si myslíš, že to nebyla sebevražda?“ zeptal se Lou téměř žalostným hlasem.

Jack zavrtěl hlavou.

„Můžeme už pokračovat v tý zatracený pitvě?“ brblal Vinnie.

Jack se na svého oblíbeného technika zaškaredil, ale ten si toho nevšímal. „Mám kávovej absťák.“

„Našel se nějaký dopis na rozloučenou?“ obrátil se patolog na Loua.

„Svírala ho v levé ruce,“ přikývl poručík. „A v pravé držela jednu z Walterových služebních automatických zbraní. Ležela naznak na jejich posteli. Bylo to hrozný.“

„A on tě zavolal?“ vyptával se dál Jack.

„Jo,“ přikývl Lou. „Byli jsme spolu skoro celý večer, jak nás zavolali k té první pitvě. Pak se Walter vrátil domů a našel manželku mrtvou, tedy alespoň to tvrdil. To já jsem cestou ze svého bytu zavolal záchrannou službu a běžel k němu. Dorazil jsem tam před všemi ostatními a viděl, že ten chlap je úplně bez sebe. Bylo to strašlivý. Ne že bych neviděl i horší věci.“

„Musíme tedy počkat, jak se to vyvine,“ poznamenal Jack.

„Třeba do toho byl zapletený ještě někdo jiný. Rozhodně to ale ve zprávě neuvedu jako sebevraždu. Připadá mi to jako zcela evidentní vražda. Tak teď provedeme pitvu a uvidíme, co nám to ukáže.“

„No zaplaťpánbůh,“ zajásal Vinnie a udělal rukou do vzduchu znamení kříže.

„Moc se nerouhej,“ napomínal ho Jack sarkasticky.

„Ty máš nejvíc co mluvit,“ utrhl se technik. Ze všech na OCME nejlíp věděl, jak dokáže být Jack Stapleton neuctivý. Poté, co jeho žena a dvě dcerky zahynuly při letecké katastrofě, byl s jeho zbožností konec. Nedovedl si představit, že by křesťanský Bůh něco tak hrozného dopustil.

Pak už šla pitva rychle. Až na několik fibroidů v děloze byla žena naprosto zdravá a nic patologického se nezjistilo. Nejzdlouhavější práce nastala poté, co Vinnie Carlosovi předvedl, jak odstranit temeno lebky. Mozek byl tedy odhalený a Jack pečlivě sledoval dráhu, kudy jím střela prolétla a totálně ho zdevastovala. Mezitím Vinnie odhalil spodní stranu temene lebky, aby mohl vyfotografovat rovné okraje střelné rány uvnitř lebeční kosti.

Po chvíli už Jack splnil svůj úkol a nechal Vinnieho a Carlose, aby uklidili a vrátili mrtvolu do chladicího boxu. Lou sice většinou odcházel hned po skončení hlavní části pitvy, ale tentokrát vydržel až do hořkého konce. Jeho kamarád měl dojem, že se mu nechce jít hned nazpátek do opuštěného bytu v SoHo. Domníval se, že Lou si bude chtít ještě pohovořit o znepokojivých výsledcích pitvy, navzdory tomu, že musí být po probdělé noci naprosto vyčerpaný.

Převlékli se z ochranných oděvů a Jack pozval Loua do takzvané jídelny ve druhém podlaží, která ovšem nebyla nic moc.

Místnost měla na modro natřené stěny z betonových panelů a byla vybavena levný plastovým nábytkem a několika automaty na pití a občerstvení. Bylo smutné, že takhle vypadá jídelna moderního úřadu soudního lékařství zaměstnávajícího vysoce kvalifikované forenzní patology, kteří patří ke světové špičce. Bylo tu však světlo na konci tunelu. Pouhé čtyři bloky od téhle pochmurné, téměř stoleté šestipatrové budovy stojící na rohu 30. ulice a První Avenue se totiž stavěla nová výšková budova soudního lékařství. Většina ze stovek zaměstnanců manhattanského úřadu se již přestěhovala do jejích luxusních prostor. Jediní, které přesun ještě čekal, byli toxikologové a všichni zaměstnanci ze soudního lékařství. Problém totiž spočíval v tom, že v nové budově nebyla pitevna. Existovaly sice plány na supermoderní zařízení, ale to se teprve mělo vybudovat vedle věžáku. Dokud nebude nová pitevna funkční, musel Jack s kolegy zůstávat v původní zastaralé budově.

„Dobře víš, co tu máme, tak co ti donesu?“ zeptal se Jack. Pohlédl na hezkého muže, s nímž se kamarádil už skoro dvacet let. Jak Louovo jméno napovídalo, pocházel z jižní Itálie. Měl husté, poněkud delší, skoro černé vlasy, stejně tmavé oči, výrazné rysy obličeje a snědou pokožku. Byl středně vysoký, nepříliš svalnatý a z jeho postavy se dalo usoudit, že má velmi rád těstoviny, ale pohyb už méně. Jako obvykle měl na sobě tmavomodrý oblek, který vypadal, že už nejmíň rok neviděl žehličku. Bílou oblekovou košili si u krku rozepnul a na povolené hedvábné kravatě byly zřetelně vidět skvrny od omáčky. Vypadalo to, že Lou nikdy kravatu nerozvazuje, jen si ji vždycky večer přetáhne přes hlavu.

Když teď oba stáli vedle sebe, bylo vidět, jak jsou rozdílní. Jack měl světle hnědé, na spáncích prošedivělé vlasy. Nosil je krátce zastřižené. Hnědé oči připomínaly barvou javorový sirup a zdálo se, že je stále trochu opálený, přestože už několik měsíců nebyl na slunci. Měřil sto osmdesát sedm centimetrů a díky ježdění na kole a basketbalu měl vypracovanou sportovní postavu. Tyčil se nad kamarádem, který se naopak obvykle hrbil, jako kdyby měl příliš těžkou hlavu.

„Já nevím,“ pokrčil nerozhodně rameny Lou.

„Tak co třeba vodu,“ navrhl Jack. Lou rozhodně nepotřeboval další kávu, spíš by mu prospělo se pořádně vyspat.

„No jo, tak vodu,“ pokývl Lou.

Jack donesl dvě vody a posadil se naproti kamarádovi.

„Dáš mi vědět, co ukáže toxikologie u toho druhého případu, viď?“ zeptal se Lou.

„Rozhodně,“ slíbil Jack. „Jen co se to dozvím.“ Všechny tři případy, které detektiv přišel ráno sledovat, se týkaly newyorského policejního oddělení. Lou se právě zmínil o tom, který byl popsán jako případ „smrti ve vazbě“. Při pitvě Jack policistovi ukázal, že vězeň měl zlomenou jazylku, což byla jasná známka, že proti němu použili smrtící škrtící chvat. Přihodilo se to při zatýkání a teď šlo o to, jestli byla použitá síla oprávněná, nebo nepřiměřená. Obyvatelé čtvrti, v níž k incidentu došlo, se bouřili a vyžadovali vyšetření případu.

Lou rovněž čekal na konečné slovo v prvním případě, který měl dnes Jack na starost. Bylo to rovněž zatčení, které se vymklo z ruky a vyústilo v přestřelku, při níž byla oběť schovaná ve svém autě, kde ji zasáhly čtyři výstřely. Několik kolemjdoucích tvrdilo, že muž v autě volal „dost“ a přestal střílet, policisté ho však přesto zastřelili. I tohle byla potenciální noční můra pro PR policejního oddělení, a pokud se ukáže, že je to pravda, bude to vážně tragédie. Ve snaze dobrat se pravdy Jack pečlivě našel v těle všechny čtyři kulky a teď měl v úmyslu provést rekonstrukci celého případu ve speciální laboratoři v nové budově. Doufal, že tam zjistí, co přesně se stalo a kdy.

„Bylo to velmi zajímavé dopoledne,“ shrnul to Jack. „Moc mě ale mrzí, že jsem nemohl tvému kolegovi víc pomoct. Možná bude ten případ záležet na tom, jestli je dopis na rozloučenou autentický. Rozvod není žádná sranda, ale pořád je to lepší než vražda, jestli to tak teda nakonec dopadne.“

„Hele, už necháme moje problémy být,“ mávl Lou rukou. „Jak to vlastně teď vypadá v domácnosti Stapleton-Montgomeryových? Už jsem s Laur nemluvil ani nepamatuju.“ Lou se s Jackovou manželkou Laurou Montgomeryovou seznámil ještě předtím, než Jacka přijali na OCME. Krátce s Laurou chodil, ale pak oba usoudili, že to není to pravé, a stali se z nich kamarádi. Za nějakou dobu se na scéně objevil Jack a Lou za něj loboval. Když se jedna z Louových dcer seznámila s Laurou, dala jí přezdívku Laur a Louovi to připadalo roztomilé, takže jí tak začal říkat taky.

„Ani mi o tom nemluv,“ zavrtěl Jack hlavou.

„A jéje.“ Lou se opřel lokty o stůl a naklonil se dopředu. „Jak tě tak znám, asi to nebude nic moc. Tak co se děje?“

„Nechce se mi to rozebírat,“ prohlásil Jack stručně.

„Jestli o tom nebudeš mluvit se mnou, tak s kým jiným?“ Lou zdvihl tázavě obočí. „Dobře víš, jak vás mám oba rád.“

Jack přikývl. Kamarád měl pravdu. Byl jediný člověk, s nímž si může promluvit o tom, co se děje. Jde o to, jestli se mu o tom chce vůbec mluvit. Od té letecké katastrofy, při níž před více než pětadvaceti lety zahynula celá jeho první rodina, mu dělalo značné potíže mluvit o citových problémech. Byl na tom v tomhle ohledu ještě hůř než kterýkoli průměrný muž. Když nastaly nějaké potíže, raději začal víc pracovat a intenzivněji se věnoval sportu. V takových případech trávil v OCME ještě více času a mnohem více hodin hrál po večerech basketbal. Sám však věděl, že stinnou stránkou téhle strategie je skutečnost, že nijak nepřispěje k potenciálnímu řešení. Bylo to stejné, jako kdyby zametal problémy pod koberec nebo strkal hlavu do písku.

„Ať už je to, co chce, musí se to přece řešit,“ trval na svém Lou. „Poslyš, ty a Laurie jste jediní, kdo ve mně ještě udržuje víru v možnost skutečně šťastného manželství, zvláště teď s tou případnou katastrofou mého parťáka Waltera. Jedním z důvodů, proč jsem se vám poslední měsíc nebo tak neozýval, bylo to, že jsem se seznámil s jednou ženou a vážně si pohrávám s myšlenkou, že bych do toho ještě jednou praštil.“

„Tak to gratuluju, kamaráde.“ Neznělo to však příliš nadšeně.

„Slyším v tvém hlase pochyby,“ všiml si Lou. „Tak hele! Promluv si se mnou. Má to něco společnýho s tím, že Laur teď šéfuje na OCME?“

Před dvěma měsíci dostal vrchní soudní lékař Harold Bingham infarkt a zemřel. Komise města New York doporučila, aby se otěží úřadu chopila doktorka Laurie Montgomeryová. Nabídka překvapila nejen ji, ale zejména Jacka. Ještě víc se podivil, když jeho žena nabídku přijala. Odjakživa totiž nesnášel to, čemu říkal byrokratické kraviny, jenomže to byla nutná součást práce soudního lékaře. Z duše se mu protivilo poklonkování před jakoukoli autoritou. OCME trvalo dlouhé roky, než úřad dosáhl jakés takés politické nezávislosti, a to zejména na policii a lidech, kteří ji řídili, a stal se nezaujatým hlasem zemřelých lidí. Právě ty tři pitvy, které Jack dnešního rána provedl, ukázaly, jak důležitá je taková nezávislost. V dávné minulosti se příliš často stávalo, že starosta města nebo policejní prezident soudnímu lékaři oznámil, co má při pitvě najít. Jack byl hrdý na to, že nikdy nedovolil, aby ho názory druhých při práci ovlivnily. Když je teď však jeho žena zároveň jeho šéfová a náhle se smazává hranice mezi jejich osobním a profesním životem, jeho tvrdě získaná nestrannost naráží na nové komplikace.

„Řeknu ti to takhle,“ začal. „Byl jsem fakt v šoku, když to místo vzala. Mezi náma dvěma si myslím, že ji ta práce moc nebaví. Nejen že je teď do určité míry zavázaná svým šéfům, tedy newyorskému starostovi a ministrovi zdravotnictví, ale hlavně se skoro nedostane k tomu, co dělá nejradši a na co je fakt dobrá – a to je forenzní patologie. Ti dva političtí panáci ji prohánějí jak blázni, jen aby zajistili financování. Laurie nemá ráda konfrontace, a ani takové situace nezvládá. Je to kvůli tomu jejímu panovačnýmu otci, co byl kardiochirurg a terorizoval ji, když dospívala.“

„Takže ona si tu frustraci nosí domů a vybíjí si ty pocity na tobě?“ zeptal se Lou.

„To víš, znáš ji přece. Když se do něčeho pustí, tak to dělá na sto deset procent. Je šéfová jak tady, tak i doma.“

„To mě teda mrzí,“ řekl Lou. „Zkusil sis s ní o tom všem promluvit?“

Jack náhle postavil svou láhev na stůl takovou silou, až se Lou lekl a svou vodu rozlil. Jack rozhodil zoufale rukama a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Teda já vůbec nevím, co dělám,“ prohlásil. „Ani trochu nechápu, proč ti to vlastně všecko vykládám.“

„Myslím, že je to naprosto jasný,“ pokývl Lou. „Dělá ti to sakra velký starosti, to já poznám.“

„To teda nedělá,“ utrhl se Jack. „No, vlastně možná trochu jo, zvlášť když se mi Laurie snaží diktovat, jak často bych měl hrát basket, nebo mi říká, že bych neměl na tom svým novým kole jezdit do práce. Ale problém není v tom, že nosí domů problémy se šéfováním, to mě nedohání k šílenství. Laurie je přece dospělá ženská a já jsem taky dospělej. Jenomže jsem úplně na dně z Emmy.“

„No to snad ne,“ zděsil se Lou. „Co se děje?“ Už poměrně dlouho neviděl Jackovu a Lauriinu dcerku, která nedávno oslavila třetí narozeniny.

„Před dvěma týdny nám pediatr řekl, že má podezření na autismus.“

„Panebože.“

„Už nějaký čas víme, že s ní něco není v pořádku, ale tuhle diagnózu jsme slyšet nechtěli. Normálně žvatlala a navazovala kontakty s námi i s bratrem, ale pak se to zvrátilo.“

„Nerad to přiznávám, ale bohužel toho o autismu moc nevím. Samozřejmě jsem o tom slyšel, ale neznám nikoho, kdo by měl děcko s tímhle problémem.“

„To nejsi sám,“ řekl Jack. „Je to záhada. Může to dítěti působit problémy v oblasti sociálních interakcí a komunikace. Pokud je mi známo, dokonce to ani není specifická diagnóza, ale celé spektrum. Některé děti jsou postiženy vážně a jiné na tom nejsou zas tak zle. Dokonce ani takzvaní experti nemají tušení, jaká je za tím specifická patologie.“

„A čím je to způsobeno?“

„No právě, to taky nikdo doopravdy neví,“ potřásl Jack smutně hlavou. „Spekuluje se o vlivu životního prostředí, genetice a epigenetických faktorech. Mohla by to být i kombinace všech těch tří věcí.“

„Co jsou to prosím tě ‚epigenetické faktory‘? Vy doktoři se snad vyžíváte v tom, že z nás obyčejných lidí děláte naprosté pitomce.“

„Promiň,“ omluvil se Jack. „Epigenetické faktory znamenají vlastnosti, které člověk může zdědit, ale které nezávisí na sekvenci DNA genu.“

„Lituju, ale musel jsem se zeptat,“ vysvětlil Lou. „Dá se autismus nějak léčit?“

„Doopravdy nedá. Existuje řada behaviorálních technik a speciálních výukových programů, které vypadají docela slibně, ale zatím nemají prokazatelné výsledky. No, a právě tahle nejistota mě dohání k šílenství.“

„Jak to snáší Laur?“

„V některých ohledech to zvládá líp než já. Pojala to totiž jako intelektuální výzvu a je ochotná přečíst absolutně cokoli, co by jí pomohlo to nějak řešit. Já jsem v tomhle naprostý opak. Skoro hned mě otráví mnohomluvná a nejasná pojednání a chce se mi jen proklínat bohy. Je to tím, že jsem založením chirurg. Ale je opravdu nešťastné, že Laurie má pocit viny. Pořád si vyčítá, že nešla na mateřskou dřív, a myslí si, že v tom mohly hrát roli všechny ty podivné chemikálie, se kterými tu pracujeme.“

„A prokázalo se, že ty látky způsobují autismus?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ zavrtěl hlavou Jack.

„Pak nemá důvod se za to obviňovat,“ prohlásil Lou rázně.

„Jo, tak jí to řekni. Já jí to tvrdím pořád dokola, až mě z toho bolí pusa. Kromě toho taky bojuju s pocitem viny.“

„Jak by to mohla být tvoje chyba?“

„Prostě přináším dětem smůlu,“ vysvětlil Jack. „Víš sice, že dcery z mého prvního manželství zahynuly při letecké katastrofě, ale nevíš, že v tom letadle seděly, protože byly na cestě ze Chicaga. Byly mě tam navštívit, když jsem se tam připravoval na atestaci. A podívej se na Johna Juniora. Chudák kluk měl jako miminko neuroblastom. Já bych teda nechtěl být svoje dítě.“

„Nikdy mě nenapadlo, že bys byl pověrčivý,“ podivil se Lou.

„To mě tak ne. Ale nemůžeš se hádat s fakty.“

„Když už mluvíme o Johnovi Juniorovi, tak jak se mu daří?“

„Skvěle,“ usmál se Jack. „Je to světlý bod ve všech těch problémech.“

„Kolik mu už vlastně je?“

„Osm a půl. Chodí do třetí třídy. Není žádné podezření, že by se mu nádor znovu objevil. No a měl bys ho vidět, jak dribluje. Ten kluk je rozenej baskeťák.“

„Jak vychází s Emmou?“

„Vážně dobře. Má s ní svatou trpělivost, přestože u Emmy nastala taková regrese. Byl bych hrozně rád, aby Lauriina matka Dorothy trochu spolupracovala a měla aspoň z poloviny takové pochopení jako JJ.“

„Co je s ní za problém? Chceš říct, že tu situaci ještě komplikuje?“

„Neskutečně. Kdyby se v téhle svízelné době sama nepozvala a nenastěhovala se k nám, možná bych nebyl takováhle troska. A nejde jen o mě. Dohání k šílenství i naši chůvu. Pamatuješ se přece na Caitlin O’Connellovou, že? Měli jsme tenkrát hrozné štěstí, že jsme ji našli hned po tom únosu Johna Juniora.“

„Na to tedy nikdy nezapomenu. Připadá mi, jako by to bylo včera.“

„No, a Caitlin se mi svěřila, že se možná odstěhuje, kdyby u nás Dorothy bydlela natrvalo. Pokusil jsem si o tom promluvit s Laurie, ale ona měla vždycky problém, když musela s rodiči něco řešit, hlavně tedy s otcem, ale s matkou taky.“

„Co tak hroznýho ta její matka provádí?“

„Pořád Laurie kritizuje za to, že nešla na mateřskou hned, jak zjistila, že je těhotná. Mluví o tom pořád dokola. Navíc se vyžívá v konspiračních teoriích a pořád mluví o tom, že jsme s Laurie udělali chybu, když jsme Emmě nechali naočkovat trojkombinaci proti neštovicím, příušnicím a spalničkám.“

„Počkej moment,“ zarazil ho Lou. „Tohle jsem vlastně někde zaslechl. Nemyslí si snad někdo, že tahle vakcína způsobuje autismus? Mám dojem, že jsem to někde četl.“

„Je to několik let stará teorie, o které vyšel jeden článek v odborném lékařském časopise,“ zavrčel Jack popuzeně. „Další studie to však naprosto vyvrátily. Byla to prostě poplašná zpráva a ten časopis, který článek původně publikoval, uvedl ty informace na pravou míru. Jednoduše řečeno vakcíny všeobecně a tahle trojkombinace obzvláště autismus nezpůsobují. Tak to zkrátka je a konec.“

„Jo, dobře,“ mírnil ho Lou. „Já jsem to nevěděl.“

„Promiň, že jsem na tebe takhle vystartoval,“ omlouval se Jack. „Ale Dorothy to probírá kolem dokola a mně už z toho vážně hrabe. Zvlášť když si pomyslím, že většinu života strávila s manželem, který je doktor, ale radši poslouchá ty své paranoidní kamarádky, co jí vykládají konspirační teorie při bridži. A ze všeho nejhorší je, že to omílá pořád dokola. Navíc nikdy neopomene zdůraznit, že autismus ani neuroblastom se nikdy v Montgomeryovic rodině nevyskytly, což znamená, že to musí pocházet z mojí strany. Pokud vím, tak v mojí rodině taky nikdy nic takového nebylo. Už jsem z toho teda naprosto šílenej, takže jsem se dokonce zeptal Warrena, jestli bych u něj nemohl přespat na gauči.“ Warren byl jeden z baskeťáků, který bydlel poblíž, a Jack se s ním přátelil.

„Teda to mě ale moc mrzí, kamaráde,“ prohlásil Lou. „Nechceš, abych si promluvil s Laur? Třeba by to pomohlo.“

„Dobře vím, že máš srdce na pravém místě a děkuju ti za to,“ odpověděl Jack. „Jenomže myslím, že kdybys o tom začal mluvit, celou situaci by to ještě zhoršilo. Jak už jsem povídal, Laurie má zkrátka problém něco s rodiči řešit. Bude se to zkrátka muset nějak vyvinout samo, pokud tedy Caitlin nesplní svou výhrůžku, protože vážně není možné, aby se Dorothy starala o Emmu sama. A já se zkrátka musím soustředit na věci tady v práci, abych nějak zaměstnal hlavu. Přesně tak jsem to musel dělat, když JJ onemocněl. V té době jsem byl naštěstí celý bez sebe z nebezpečí alternativní medicíny. Šlo tenkrát o chiropraktika, který zabil mladou ženu, když jí nějak špatně rovnal krk. Teď by se mi taky hodil podobný problém.“

„Mrknu se, jestli bych nenašel nějaké problematické vraždy, na nichž by sis mohl vyzkoušet své dovednosti,“ zasmál se Lou.

„Jako byl tenkrát ten případ, který tě zavedl až do Afriky.“

„Přesně tak,“ rozzářil se Jack. „To by bylo ideální.“ Dobře si vzpomínal na tu historii i na cestu do rovníkové Guineje. Připadalo mu to jako včera, přestože se to událo téměř před dvaceti lety.

Oba náhle vylekalo zvonění Jackova mobilu. Ještě od rána na něm byl nastavený hlasitý tón, aby ho slyšel, až pojede v rušném provozu do práce. Znělo to jako hasičské auto projíždějící ulicí plnou aut a v jídelně, kde se zvuk odrážel od panelových stěn, se téměř nedal vydržet. Jack po mobilu skočil, vypnul sirénu a podíval se, kdo mu volá. Byla to doktorka Jennifer Hernandezová, který měla tento týden na soudním lékařství pohotovost. V téhle službě se střídali všichni mladší lékaři. Měli za úkol pomáhat patologům, kteří byli na noční. Přicházeli do práce na OCME dřív než všichni ostatní a naplánovali pitvy případů, které se přes noc nahromadily. Pak rovněž během dne řešili dotazy, které vyžadovaly reakci soudního lékaře. Byla to celkem otravná práce a Jack byl rád, když ho povýšili a už se ho to netýkalo. Telefonické hovory často přicházely od vyšetřovatelů, kteří měli na OCME na starost lékařsko-právní záležitosti a jejichž úkolem bylo shromáždit veškeré informace o všech případech, jimiž se pak zabýval soudní lékař. Byla to úmrtí, k nimž došlo za neobvyklých, nečekaných nebo podezřelých okolností, například sebevraždy, nehody, násilné činy, smrt ve vazbě (jako případy, které Jack řešil ráno), případně to byly situace, kdy smrt nastala náhle a oběť se těšila zdánlivě dobrému zdraví. Tihle vyšetřovatelé byli velmi zkušení a zřídkakdy zbytečně kontaktovali soudního lékaře, který měl službu.

„Nebude ti vadit, když to vezmu?“ zeptal se Jack s mobilem v ruce.

„Ale klidně,“ reagoval Lou zdvořile. „Jsi přece v práci. Já se tu jen pletu pod nohy.“

Jack se domníval, že hovor se pravděpodobně týká dotazu některého vyšetřovatele a mohl by být předzvěstí zajímavého případu. Dychtivě tedy poznamenal: „Možná je to přesně to, co jsem potřeboval.“

2

PONDĚLÍ 11:45

„Jsem ve druhém patře v jídelně, doktorko Hernandezová,“ prohlásil Jack do telefonu. „Mám tady na návštěvě skupinu jeptišek. Přijď za námi nahoru, Jennifer!“ Dal mobil na hlasitý odposlech a snažil se ztlumit vyzvánění na normál.

Lou se zachechtal. Tohle bezbožné vtipkování už se spíš podobalo neuctivému Jacku Stapletonovi, kterého znal a měl tak rád. Snad na tom jeho kamarád nebude tak zle, jak tvrdil.

Za chvilku přicházela mladistvě vypadající žena, která Louovi připomínala Laurii zejména tím, jak zjevně pečlivě dbala o svůj zevnějšek. Měla na sobě nažehlený a naškrobený bílý plášť, který byl naprostým opakem toho, co většinou nosili starší soudní lékaři. Pod pláštěm bylo vidět červené šaty, které by se podle Louova odhadu klidně hodily na koktejlový večírek. Její rysy, snědá pokožka a pevně stažené vlasy svědčily o hispánském původu. Jack je představil a dodal, že Lou je starý dobrý přítel nejen jeho, ale i Laurie. Pak vysvětlil Louovi, že Jennifer je vnučka Lauriiny chůvy, která se o ni starala od malička až do dospívání.

„Když Jennifer studovala na střední škole, dokonce na OCME týden pracovala pod Lauriiným vedením,“ svěřil kamarádovi.

„Prý byla v té době docela číslo a potřebovala usměrnit, a na to se Laurie docela hodila.“

„Bohužel jsem bývala trochu divoká,“ souhlasila Jennifer. „Vychovávala mě babička Maria a chudinka nevěděla, co se mnou, a tak mě v zoufalství předala Laurie. Když jsem sem přišla, úplně mi ta zkušenost změnila život. Začala jsem se zajímat o forenzní metody, věnovala jsem se konečně škole, a pak dokonce šla na medicínu. Všechno jsem to zvládla a teď jsem tady.“

„Ale to ještě není všechno,“ dodal Jack. „To kvůli ní vlastně jela Laurie asi před deseti lety do Indie. Takže nám Jennifer vlastně taky rozšířila obzory.“

„Já se na tu cestu pamatuju,“ poznamenal Lou. „Šlo o zdravotnickou turistiku.“

„To ano,“ pokývla Jennifer. „Naneštěstí pro mou babičku.“

„Pro Marii to byla pohroma,“ souhlasil Jack. „Tak Jennifer, co se děje? Proč jsi mě vlastně sháněla?“

„Volal mi Bart Arnold, ten vrchní vyšetřovatel,“ oznámila Jennifer. „Z pohotovosti Bellevue sem na OCME míří problematický případ. Bart se o tom telefonickém hovoru doslechl, dělalo mu to starosti, a tak tam zajel sám. Volal mi z pohotovostního oddělení, že se obává, aby nešlo o nějakou nakažlivou nemoc, a výslovně mě požádal, jestli bych tě nepoprosila, aby ses tomu věnoval. Pak ještě dodal něco, co jsem nevěděla. Prý jsi tu známý jako ‚guru přes nákazy‘.“

„Co to má, ksakru, znamenat?“ podivil se Lou a viditelně sebou škubl. Byl totiž klasický germofob a běhal mu mráz po zádech ze všeho, co se jen vzdáleně týkalo infekcí.

„Během prvního roku tady na OCME se mi několikrát podařilo přijít na překvapivé diagnózy smrtelně nakažlivých případů, které někdo uměle šířil.“

„To chceš vážně říct, že to někdo dělal schválně?“ vyhrkl Lou.

„Jako že to byl bioterorismus?“

„Jo, přesně tak,“ přikývl Jack. „Naštěstí jsme to uťali hned v zárodku. Mohlo to ale dopadnout vážně špatně.“

„Bart chce vědět, jestli mu zavoláš,“ řekla Jennifer.

„Připadá mi, že to by mohl být ten pravý případ pro mě,“ zaradoval se Jack. „Udělám ale něco lepšího. Nebudu mu volat, ale rovnou zajedu do Čtyřistadvacetjedničky a promluvím s ním osobně.“ Všichni v OCME totiž říkali nové výškové budově na 26. ulici Čtyřistadvacetjednička. O staré budově na První Avenue, v níž stále ještě sídlila márnice a soudní lékaři, se mluvilo jako o Pětsetdvacítce.

„Tak mu dám tedy vědět, že tam míříš,“ navrhla Jennifer. Kývla Jackovi na rozloučenou, řekla Louovi, že ji těšilo, a odběhla.

„Lékařky jsou stále mladší a hezčí,“ podotkl Lou, když se za ní zavřely dveře. „Připadám si jako starej páprda. No ale ať je to, jak chce, mizím odsud. Děkuju ti za ten zábavný program dneska ráno a dej mi co nejdřív vědět, jak nakonec dopadly ty tři případy.“

„To se rozumí samo sebou.“ Jack vstal. „Pojď. Cestou do Čtyřistadvacetjedničky tě doprovodím k tvému autu.“

Jack přibouchl dveře Louova neoznačeného Chevy Impala, zamával mu na rozloučenou a díval se, jak auto couvá od nákladové rampy OCME a zahýbá na 30. ulici. Louovo auto bylo jediné vozidlo, které tam vedle dodávek OCME smělo parkovat. Lou chtěl mít pokaždé jistotu, že mu Impalu neodtáhnou, a tak nechával na viditelném místě na přístrojové desce laminovaný průkaz detektiva Newyorského policejního oddělení.

Jakmile zmizelo Louovo auto z dohledu, zašel si Jack zpátky do Pětsetdvacítky pro kolo, které měl zaparkované poblíž pitevny. Přestože to do věžáku číslo 421 bylo pouhé čtyři bloky směrem na jih, nechtěl přijít o příležitost užít si rychlé jízdy a trochu se nadechnout čerstvého vzduchu. Bohužel to nebyl právě čerstvý vzduch, protože OCME stálo na manhattanské East Side, a bylo tedy bohužel neustále zahaleno výfukovými plyny všemožných vozidel. Znečištění na ostrov přinášel vítr vanoucí většinou od západu. Jack nasedl na kolo, šlapal směrem na východ a pak na jih po Franklin Delano Roosevelt Drive a nepříliš čistý lékařský plášť za ním vlál. Navzdory nízké teplotě měl pod ním pouze modrou chirurgickou halenu a kalhoty. Jeho cesta skončila pomalu ještě dřív, než začala. Prošel kolem nákladové rampy, zaparkoval kolo vedle budky bezpečnostní služby a vyjel výtahem do pátého podlaží.

V tomhle patře vládl největší ruch z celé budovy. Nejen že tu sídlil celý tým vyšetřovatelů, kteří řešili lékařsko-právní problémy, ale bylo tu i oddělení pro styk s veřejností, kde ve dne v noci brali všechny telefonáty směřující do OCME. Rovněž se sem přivážely veškeré vzorky na analýzu jak z pitevny, tak i odjinud. Prováděla se tu běžná histologie, analýza kostí, zubů i složité testy DNA. Jediné, co se do pátého podlaží Čtyřistadvacetjedničky nedostalo, byly toxikologické vzorky, protože toxikologie byla kromě márnice jediné velké oddělení na OCME, které ještě čekalo stěhování z Pětsetdvacítky.

Místnost, kde sídlili lékařsko-právní vyšetřovatelé, byla skleněnými dveřmi oddělena od haly s výtahy. Byl to velký otevřený prostor se řadami psacích stolů přisunutých jeden ke druhému. Pracovní místo Barta Arnolda se nacházelo uprostřed, aby měl přehled o celém svém týmu.

Bart už na OCME pracoval dlouho před Jackovým příchodem, kdy byl úřad nesrovnatelně menší než v současnosti a měl pouhou hrstku zaměstnanců. V těch dobách se vyšetřovatelé nazývali lékařští asistenti a každý z nich seděl v malé kóji za ústřednou telefonních operátorů. Jednotlivé boxy byly oddělené přepážkami sahajícími do výše ramen. V současnosti bylo oddělení tak velké, že na každoročním jarním pikniku postavilo vlastní softballový tým.

Vedoucím oddělení byl podsaditý muž s chomáčem kudrnatých šedivých vlasů, které mu rostly ve věnečku kolem hlavy. Byl to inteligentní, bystrý člověk pozoruhodně klidné povahy. Trpělivost se mu na tomhle postu skutečně hodila. V jeho týmu byli zaměstnáni muži a ženy různého věku a temperamentu a oddělení pracovalo nonstop včetně svátků. Stejně jako Jack měl Bart na sobě poněkud obnošený bílý plášť a pod ním chirurgické kalhoty a halenu. Byl zvyklý na všechno osobně dohlédnout, a tak často z kanceláře vyjížděl vyšetřovat problematická úmrtí, zvláště v místních nemocnicích. Byl známý ve svém oboru a díky jeho vlivu začala forenzní patologie používat spojení terapeutické komplikace jako nový termín pro úmrtí v nemocnici. Toto označení se používalo pro nečekanou smrt, když například pacient podstupoval normálně bezpečnou proceduru. Tento termín nahradil mnohem nejasnější pojem náhodná smrt.

„No to snad ne!“ vyhrkl Bart a vyskočil za židle, když uviděl, že se blíží Jack Stapleton. Jako zaměstnanec ze staré školy pociťoval mnohem větší respekt k uznávaným profesionálům než jeho mladší kolegové. „Nemyslel jsem, že sem musíte běžet osobně, pane doktore. Počítal jsem s tím, že jen zavoláte.“

„Nebyl to žádný problém,“ ujistil ho Jack. „Posaďte se, prosím.“ Přitáhl si stoličku na kolečkách a posadil se naproti Bartovi. „Tak copak tu máte? Doktorka Hernandezová mi říkala, že vám dělá starosti potenciální infekční případ.“

„Ano, skutečně je to tak,“ pokývl Bart. „Intuice mi napovídá, že to není obyčejný případ. Volali nám kvůli němu ani ne před hodinou. Dovolte, abych vám řekl, co jsem se zatím dozvěděl. Pacientka jela metrem linky R z Brooklynu a strojvedoucí toho vlaku informoval záchranáře o cestující, které se udělalo špatně. Když ji pracovníci záchranné služby z vagonu vynášeli, byla ve velmi vážném stavu, takže museli postupovat velmi rychle a neměli čas zjišťovat anamnézu. Vypadá to však, že když ta žena, které může být něco kolem dvaceti nebo třiceti, do metra nastupovala, byla v pořádku, což je samozřejmě logické. Nemohla se přece vydat na cestu, kdyby se cítila nějak zvláště mizerně. Navíc byla opravdu načinčaná. Pak ji zřejmě zničehonic přepadly obtíže, zjevně se jí špatně dýchalo a začala modrat, přestože nic nejedla a nemohla se tedy dusit. Já bych to odhadoval na prudký zápal plic, protože když se ji pokoušeli ventilovat, nezdařilo se to. Když jsem se na ni šel podívat, všiml jsem si jen pěny v koutcích úst kolem endotracheální kanyly.“

Table of Contents

ÚVOD

ČÁST 1

ČÁST 2

1

2