Počítám s tebou

Michaela Červenková

POČÍTÁM S TEBOU

Copyright © Michaela Červenková, 2022

Cover Illustration © Tereza Basařová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8013-4

Milí čtenáři,

některá místa, jména nebo názvy, se kterými se při čtení příběhu setkáte, vám možná budou povědomé. A tak je to správně, protože při psaní vycházím z reálného světa, ve kterém vy i já žijeme. Samotný příběh je ale smyšlený a nese v sobě několik fiktivních prvků, na které je třeba upozornit.

Pokud vím, žádná z knih Johna Morressyho o Kedrigernovi se zatím nedočkala filmové adaptace. Sama bych ale takové zpracování ráda viděla, a tak jsem komfort zajít na Kedrigerna do kina dopřála alespoň svým postavám. Jakékoliv informace o natáčení a hereckém obsazení jsou ale čistá fikce.

Při čtení se také setkáte s názvy několika psychofarmak. Destralin, Epinedril, Flexamezol, Otozepan a Paraticin vám ale žádný doktor nepředepíše a ani je nenajdete v lékárně. Jejich účinky tak, jak je v příběhu popisuji, jsou založené na účincích existujících léků, ale názvy jsem změnila. Proč?

Léčba psychofarmaky je vysoce individuální. Lék, který jednomu člověku pomůže, nemusí mít na druhého příznivé účinky. Vedlejší efekty léku, které trápí jednoho pacienta, se u dalšího nemusí vůbec projevit. Byla bych nerada, kdyby si někdo udělal špatný obrázek o konkrétním medikamentu jen na základě toho, že hlavní hrdince nepomohl, nebo na něj její organismus nereagoval ideálně.

Doufám, že i přes tyto dvě odchylky od reality pro vás bude příběh přínosem. 

Míša Červenková

62 kachliček

V učebnách na základní škole bylo okolo umyvadla šedesát dva kachliček. Tady nejsou žádné. Umyvadlo je přišroubované ke špinavě bílé zdi, jejíž strukturu ruší jen monogramy vyryté kružítkem do omítky. Těžko říct, kdy tu M+P nebo BFF A+A studovali. Podle mokrých map na stěně a zažloutlosti barvy tady pár let nemalovali. Teď se tu ale chystá studovat jistá L.

Lada se snaží být neviditelná. Nejde to. Cítí na sobě hned několik párů očí. Kolik pohledů je asi potřeba, aby se rozpustila v kaluž, stekla pod lavici a vsákla se do země? Bylo by to příjemnější než sedět mezi novými spolužáky a čekat na příchod třídní učitelky.

V ramenou jí cuká od bolestivé křeče, svaly na krku jí zatuhly ještě před tím, než vstoupila do dveří. Lada zavře oči. Nádech, výdech. Nádech, výdech. S každým výdechem se snaží uvolnit bolavé svaly, ale její snažení nemá prakticky žádný účinek.

„Jmenuji se Dominika Bauerová, a protože jsem vaše třídní učitelka, asi se v příštích čtyřech letech párkrát potkáme. Dobrý den.“

Všechny pohledy se otočí na drobnou postavu s rozcuchanými odbarvenými vlasy, která si doslova razí cestu úzkou, téměř neexistující uličkou mezi lavicemi. Na nose učitelky poskakují tmavé brýle s tlustými obroučkami, které jí pomalinku sjíždí z nosu. Konečně se protáhne až do čela třídy a opře se o stůl hned před Ladou. Síla všech těch pohledů upřených jejím směrem vyvolá v Ladině žaludku nepříjemnou explozi.

Ne! Takhle to nejde. Lada ignoruje, co Bauerová říká, a nenápadně se rozhlíží po třídě. Musí tu přece být něco, co by mohla počítat, čert vem absenci kachliček okolo umyvadla! Na stropě je jedna, dva, tři… deset zářivek. Kytka na okenním parapetu má jeden, dva, tři… dvacet sedm listů. A ve třídě je jeden, dva, tři… třicet spolužáků, což by bylo fajn nepřipomínat! Lada z výstřihu loví řetízek s malým stříbrným medailonem a nervózně ho žmoulá v dlani. Co dál? Potřebuje počítat, aby se zbavila alarmujících myšlenek. Na protější straně učebny je knihovna. Knížek v nejnižší poličce je: jedna, dva, tři…

„Dobrá. Začneme docházkou.“ Učitelka otevírá třídnici a prstem sjíždí po sloupci jmen. „Argerová Marta?“

„Tady,“ přikyvuje plavovláska ve vytahaném svetru z poslední lavice.

„Císařová Eliška?“

Lada už se neotočí, aby věděla, kdo se ozve. Sleduje učitelčin napjatý prst, jak projíždí přes jména spolužáků v třídnici. Počítá. Drvec Matyáš, jedenáct písmen. Hlinecká Gabriela, šestnáct písmen. Janeček Filip, dvanáct.

„Schroffová Lada.“

Tolik očí. Je to jako v těch nočních můrách, kdy se člověku zdá, že stojí nahý na veřejnosti a nemá kam se schovat před pohledy kolemjdoucích. Lada pevně tiskne svůj medailon. Ukazováčkem kopíruje hrany malého otvoru v jeho středu. Proč se všichni musí koukat?

„Tady,“ přihlásí se neochotně.

„Veverková Jana?“ Třináct písmen.

Všechny pohledy by měly být pryč. Ale nejsou. Mezi lopatkami Ladu něco nepříjemně tlačí. Kdyby měla křídla, přitiskla by je k sobě, aby ten důlek, co jí do zad vypaluje cizí pohled, skryla.  Reálně se jí svaly v těch místech jen bolestně zatnou. Je to jen další výplod její fantazie, nebo ji tentokrát někdo sleduje doopravdy?

Když se Lada otočí, plavovláska v poslední lavici odmítne uhnout pohledem. Zvedá vyzývavě obočí. Lada se prudce nadechne a znovu se upřeně zahledí před sebe. Vážně ji pozoruje! Kupodivu je tohle poznání uklidňující. Domnělé pohledy jsou mnohem nepříjemnější než ty reálné.

„Dopoledne věnujeme tomu, abychom se seznámili,“ oznamuje paní Bauerová. „Prosím, odsuňte lavice ke stěnám a uprostřed učebny udělejte kruh židlí.“

V nastalém chaosu není čas zkoumat nějaké pocity nejistoty. Lada přechází od židle k židli, aniž by si byla jistá, co má dělat. Tady posune lavici, tady odnese židli o pár metrů doprava. Téměř nepřetržité skřípání lavic je spojeno s podobně neústupným prohlubováním důlku mezi Ladinými lopatkami. Plavovláska zrovna odnáší dvě židle směrem do středu třídy a pohled jí už zase sklouzne přes Ladu.

„Zahrajeme si hru,“ diriguje je Bauerová. „Vzhledem k tomu, že si nepamatuji vaše jména a pravděpodobně ani mnozí z vás se neznáte, pokusíme se tenhle nedostatek napravit.“

Aha, jedna z „těchhle“ her. Adéla ji varovala, že něco takového přijde. Budou se muset roztřídit do skupinek podle zájmů, nebo si snad budou vyměňovat místa? Mají na sebe psát inzeráty do fiktivní seznamky? Díky sestřině varování se Lada připravila prakticky na cokoli.

„Vymyslete přívlastek začínající na stejné písmeno jako vaše jméno,“ vysvětluje třídní. „Pokud možno pravdivý.“

Přívlastek? Lada si je jistá, že význam toho slova zná, ale vybavit si ho pod tíhou všech těch pohledů? Naštěstí je jinak úkol celkem prostý. Představit se jako lehkomyslná nebo laskavá Lada není nic těžkého. Ale lehkomyslnou by se dala nazvat jen s velkou dávkou sarkasmu, a prohlásit se za laskavou? Samochvála je trapná. Navíc přitahuje nevítanou pozornost. Jako by nestačilo, jak si ji neustále měří „mazaná Marta”.

„Mazaná?“ odfrkne si spolužák sedící po Ladině pravici tak, že ho slyší asi jenom Lada. Skeptickým pohledem si měří drobnou plavovlásku v šedém vytahaném svetru. „To asi těžko.“

Lada zvedá obočí, ale jeho poznámku nekomentuje. Sleduje, jak se její noví spolužáci představují, a snaží se zapamatovat si jejich jména, někdy s větším, někdy s menším úspěchem.

„Milý Matyáš,“ představuje se kluk po Ladině pravici, když na něj dojde řada.

„Neříkalo se, že se máme snažit vymyslet něco pravdivýho?“ provokuje mazaná Marta, podle chichotání spolužáků celkem trefně.

„Taky že jo,“ krčí Matyáš rameny, která jsou zhruba ve výšce Ladiných očí. Koutek úst se mu při tom zvedá ve veselém úšklebku.

„Věřím, že budeme mít ještě dost času, abychom to posoudili,“ souhlasí pobaveně Bauerová. „Pokračujeme.“ Teď se s úsměvem dívá na Ladu a povzbudivě jí pokyne hlavou.

Ne že by se Lada učitelce musela představovat. Vlastně je asi jediným žákem, jehož jméno si třídní pamatovala ještě před začátkem školního roku. A není to jen proto, že předcházející tři roky učila Ladinu sestru Adélu, které při experimentu s manganistanovou sopkou ohořely poznámky k laborce. Třídní učitelka totiž musela být informována o Ladině problému, a tak s ní Lada už před dvěma týdny vedla celkem zajímavou, zato ne úplně příjemnou mailovou konverzaci.

„Lechtivá Lada,“ představuje se.

Noví spolužáci se nad tím odhalením usmívají a Lada je ráda. Řekla něco úsměvného, takže je úsměv namístě. Nejhorší je, když se druzí smějí a ona neví čemu.

„Takže tu máme všetečného Vojtu, milého Matyáše a lechtivou Ladu,“ opakuje si třídní. „Dobře. Teď si o sobě řekneme něco víc. Začnu. Jsem dochvilná Dominika a připadlo na mě být vaší třídní. Mám vás na biologii a chemii. Miluju přírodu. Se synem a manželem často jezdíme na hory, podnikáme výlety nebo sjíždíme řeky…“

Lada je zvědavá, co na sebe učitelka prozradí, ale není toho mnoho. Brzy předá štafetu a pokračuje kluk vedle ní a pak další a další. Lada se opět setkává s pohledem ledově modrých očí mazané Marty. Tentokrát neuhne. Zkouší se na spolužačku usmát, ale pravděpodobně se jí to moc nedaří, protože plavovláska semkne rty do tenké linky. Pak potřese hlavou a zaměřuje se na vyprávění jedinečné Jany, která miluje matematiku. Podle výrazů zbytku třídy bude pravděpodobně jediná.

„Lechtivá Lada,“ představuje se, když se na ni dostane řada. „Mám ráda zvířata, knihy a kvalitní zelený čaj.“

Podle pravidel geometrie jsou všechny body kružnice stejně daleko od středu. Podle Lady ne. Bod, na kterém má židli, musí být nějakým způsobem jedinečný. Buď je ke středu blíž, nebo dál, v každém případě je něčím jiný. Další důvod, proč by se na ni plavovláska pořád dívala, být nemůže, nebo snad ano?

Lada nenápadně kontroluje svůj zevnějšek. Žádné zpocené kruhy v podpaží. Žádné vyčuhující spodní prádlo ani rozepnutý poklopec. Tak co je na ní sakra špatně! Proč si ji ta holka musí pořád prohlížet? Lada si přes hlavu přetáhne řetízek se stříbrným medailonkem a skrývá ho ve své pěsti. Vnímá chladný kov i hrubá očka řetízku, kterých je jedno, dvě, tři…

„Uděláme si přestávku,“ rozhoduje Bauerová. „Za patnáct minut se tu zase všichni sejdeme, platí?“

Konečně! Křeč v zádech se už nedá vydržet. Lada prakticky vybíhá ze třídy a v další chvíli za ní zaklapnou dveře kabinky na nejbližších dívčích záchodech. Sedá si na zem, zády opřená o dveře kabinky, a kolena si tiskne pod bradu. Zhluboka vydechuje. Skloní hlavu a masíruje si krční páteř. Hlavně klid! Protře si oči a zkouší pár jednoduchých cviků na protažení zad. Ve stísněném prostoru kabinky to jde ale jenom těžko.

Dveře do umývárny cvakají. Je čas jít. Lada se zhluboka nadechuje a spláchne. Odemyká dveře kabinky a… A přímo před kabinkou stojí modrooká plavovláska.

„Co!“ vyjede na ni Lada. „Mám na obličeji čáru od propisky? Nebo mi smrdí nohy, nebo co se mnou máš za problém?“

„Já,“ zarazí se plavovláska, „já s tebou žádný problém nemám.“

„Tak proč mě neustále pozoruješ?“ brání se Lada.

„Jo tohle,“ uvolní se konečně spolužačka. „Promiň, muselo to asi vypadat dost divně.“

Lada se brání automatické odpovědi: to teda vypadalo. Srdce jí tepe, jako by právě doběhla autobus. Ale třeba tohle setkání nemusí být zas taková katastrofa. Nejistě spolužačku pozoruje, jako kočka, která váhá, jestli se pustit do boje, nebo utéct.

„Vlastně jsem nepozorovala tak úplně tebe,“ nabízí plavovláska alternativní vysvětlení.

„Ne?“ diví se Lada.

„Zaujal mě tvůj přívěsek,“ vysvětluje s úsměvem. „Hele, možná je to blbost, ale… Není to náhodou hledáček pravdivýho vidění?“

Lada zírá. V tuhle chvíli si nevzpomíná, jak jinak by mohla reagovat. Představovala si různá vysvětlení, ale tohle mezi nimi nebylo.

„Vlastně,“ snaží se Lada najít ztracenou řeč na podlaze u špiček svých bot, „je to medailon s hledáčkem pravdivýho vidění. To je často přehlíženej detail.“

„Takže jsem měla pravdu,“ usmívá se spolužačka. „Promiň. Neznám moc lidí, kteří by četli Kedrigerna, a v první chvíli jsem si myslela, že si to jenom představuju.“

„A to je všechno?“ krabatí nevěřícně čelo Lada. „Přívěsek z jedný fantasy knihy?“

Spolužačka s úsměvem krčí rameny. „Jestli chceš, vymyslím si nějaký další důvody. Ale jinak jo, to je všechno.“

Lada chce křičet. Chce řvát a rvát si vlasy a praštit vší silou rukou o zeď. To byla celou dobu na nervy jenom kvůli přívěsku, který má na krku? Ten medailonek ji má uklidňovat, ne stresovat.

„Jsem Marta,“ natahuje k ní plavovláska ruku.

„Lada,“ přijímá.

„Lechtivá, že?“ směje se Marta.

„Tak trochu,“ připouští.

Z chodby se ozývá bzučení školního zvonku a ten ukončuje jejich rozhovor.

„Asi bychom se měly vrátit do třídy,“ dívá se Marta na hodinky.

„Jo. Sorry, že jsem tě zdržela,“ omlouvá se Lada, když Marta vrhne rychlý pohled na původní cíl své cesty na toaletu.

„To je v pohodě. Vlastně to bylo zajímavější, než jsem původně plánovala,“ směje se. „Opravdu neznám žádný další fanoušky Kedrigerna.“

Cestou do třídy minou tři složená okna. V každém je šest tabulek skla. Celkem šest, dvanáct, osmnáct tabulek. Buď počítání konečně začalo pořádně pomáhat, nebo se Ladě po rozhovoru s Martou ulevilo víc, než si na začátku myslela.

„Už jsme tu všichni?“ ptá se třídní.

Marta vrtí hlavou. „Za náma jde ještě Matyáš.“

„Dobře. Mezitím vás poprosím, abyste se tu postavili do řady.“

Marta se zvedá ze židle a jde se zařadit. Na polici nad její hlavou je šedesát osm knih.

Jakmile se přestane snažit být neviditelná, jde to najednou samo. Na tuhle skutečnost přišla Lada už před nějakou dobou, ale stejně ji nepřestává překvapovat. Teď, když se k ní Martin pohled nezatoulá tak často, je mnohem klidnější. Taky by to mohlo být tím, že když se na ni Marta náhodou podívá, nezírá jí do výstřihu, ale dívá se Ladě do očí a pokaždé přidá lehký, nezákeřný a stoprocentně mírumilovný úsměv.

„Tak jak?“ obejme někdo Ladu vřele zezadu rukama, jen co po zvonění ujde pár kroků ze třídy. „Žiješ?“

Lada při nečekaném doteku instinktivně ztuhne. Musí se uklidnit. Ví přesně, kdo to je, a dotek je v pořádku. S výdechem nutí napjaté svaly, aby se uvolnily.

„Asi?“ zvedá Lada obočí. Aby si svá slova potvrdila, dá ruku do výše očí, zkusmo zatne pěst a pak roztahuje prsty co nejdál od sebe. Několikrát ruku přetočí a pak spokojeně přikývne. „Už to tak vypadá. Přežila jsem první den ve škole.“

„Báječný!“ Adéla se usmívala už předtím, ale teď se jí zřetelně uleví.

„Ehm, určitě,“ souhlasí Lada. „Mohla bys mě prosím tě pustit, ségra?“

„Promiň,“ odtáhne se honem Adéla. „Já zapomněla.“

Připojí se k davu studentů, kteří prchají po schodišti k východu ze školy jako mravenci z podpáleného mraveniště.

„Tak povídej,“ vybízí Ladu ségra. „Jaký jsou spolužáci?“

Lada nakrčí nos. „Noví, neznámí a děsivě společenský.“

„Podle tebe je děsivě společenskej každej, kdo dobrovolně vkročí do supermarketu,“ protočí oči Adéla.

„Jedna holka mi pořád zírala na prsa,“ brání se Lada.

„To bych čekala spíš od opačnýho pohlaví,“ rýpne si Adéla, ale pak trochu zvážní. „Seš si jistá, že sis to jenom nevsugerovala?“

„Nevsugerovala.“

„No, znáš se,“ krčí rameny Adéla, ale než by se při těch slovech podívala sestře do očí, věnuje radši neobvykle mnoho pozornosti chodníku. Čím dál od školy jsou, tím je Lada uvolněnější.

„Ale vážně!“ opakuje Lada. „Pořád mě pozorovala a tak nepříjemně šmejdila očima,“ snaží se vysvětlit. „A když mě pak sledovala na záchod, neovládla jsem se a…“

„A co?“ naléhá zvědavá Adéla, nejistá, jestli se má bát, nebo těšit.

„Tak trochu jsem na ni křičela,“ přiznává Lada.

„Ty a křičet?“ pochybuje Adéla.

„No,“ krčí rameny Lada. „Co je na tom tak divnýho?“

„Nic,“ vrtí hlavou Adéla. „Je to normální. Přirozená reakce mouchy chycený v pavoučí síti je přeci jít za pavoukem, dát mu nakládačku a přivlastnit si jeho pavučinu,“ pokračuje ironicky.

Lada se té představě usměje. „Plánovala jsem to trochu jinak,“ připouští, „ale stalo se.“

„A co na to tvoje nová spolužačka?“

„Vysvětlila, že si všimla mýho medailonku. Toho z Kedrigerna, cos mi přivezla z Comic-conu.“

Adéla se snaží zadržet smích. Výsledný zvuk zní spíš, jako když se snažíte vysát brčkem poslední kapky jablečného džusu z dopité sklenice.

„Takže v tobě nenašla žádný zvláštní zalíbení,“ chichotá se.

Lada po ní švihne nespokojeným pohledem, ale dál si pohrává s lemem trička a sleduje zatoulané kamínky na silnici. Její uražené myšlenky přeruší vyzvánění Adélina mobilu.

„Ahoj, lásko. Už jsem skončila. Nechceš nás svézt?“ ptá se Adéla. „Jsi nejlepší! Právě jdeme s Ladou na autobus. Vypráví mi o svý nový spolužačce,“ culí se a provokativně se na Ladu otočí.

Lada vrtí hlavou a beze slova naznačuje, aby přestala, ale Adéla si toho nevšímá.

„Není lepší způsob, jak se představit, než seřvat někoho, kdo si prohlíží tvůj přívěsek,“ vysvětluje Adéla do telefonu své pobavení. „Víš přece, jaká Lada je.“

„Adél!“ syčí vyděšeně Lada. V hlavě jí bije na poplach. Tohle by ségra Ondrovi říkat neměla. On to přece nemá vědět! Zornice má rozšířené strachem.

„Musím končit,“ vysvětluje do telefonu Adéla, když si všimne Ladiny paniky. „Doma máme pizzu a můžeme kouknout na další díl Kdo přežije, co ty na to? Tak zatím pa.“

Lada nemůže pořádně dýchat. Stojí jako přimrazená, ruce zaťaté v pěst. Jedna děsivá myšlenka střídá druhou. Co když to Ondra ví? Určitě to ví. Adéla ho miluje a nedokázala to před ním zatajit. Do háje! Co teď? Jak se k němu má chovat? Určitě se na ni teď bude dívat jako na cvoka. Řekne to dalším a pak…

„Lado, uklidni se!“ Adéla popadne Ladu za předloktí a nutí ji, aby se jí dívala do očí. „Co se děje?“

„Tys o mně řekla Ondrovi?“ Lada zmatkuje. Pohrávat si s hledáčkem pravdivého vidění už nepomáhá. Potřebuje se schovat. Potřebuje zmizet. V bezmocném pokusu uklidnit se se opře o plot a obličej schovává do dlaní.

Adéle dochází, co se děje. „Ondra nic neví. Nikdy bych mu o tvým problému neřekla, aniž bych se tě zeptala, jasný?“

Čeká, dokud Lada slabě nepřikývne. Adéla pustí sestře ruku. Zkusí ji obejmout, jen lehce, aby se mohla odtáhnout, kdyby chtěla. Lada je křečovitě napjatá, ale tentokrát objetí neodmítne.

„I když by bylo fajn, kdyby to Ondra věděl,“ zamumlá po chvíli Adéla. „Je to můj přítel a tráví u nás dost času. Bylo by jednodušší, kdybys mu to řekla.“

Lada pomalu přikyvuje. Ne že by se jí ta myšlenka líbila. Ondra je ale fajn kluk a její ségru doopravdy miluje. Třeba by to nebyla taková katastrofa.

„Zamyslím se nad tím,“ slibuje a odstoupí od ségry.

„Dobrý?“ ujišťuje se Adéla.

„Zazmatkovala jsem. Promiň.“

„No jo. Zapomněla jsem, že s tebou není žádná sranda,“ rýpne si Adéla. „Ale já to chápu. Máš toho dneska dost, co?“

„Promiň,“ opakuje provinile Lada. „Slibuju, že tvýmu příštímu vtipu se zasměju.“

„Půjdeme?“ nabízí trpělivě ségra.

„Ať už jsme doma!“

Lada se zhluboka nadechne. Hranice mezi klidem a zhroucením je v tuhle chvíli nebezpečně blízko. Je vyčerpaná. A to je teprve dopoledne! Jak přežije odpoledne, kdy její pokoj, jediné bezpečné místo v tomhle šíleném světě, budou okupovat Adél s Ondrou? Ta představa ji děsí. Počítat! Co by mohla počítat? Lada se rozhlíží a zrak jí padne na dlažební kostky. Jedna, dvě, tři…

9 kabinek

Lada má tajnou misi: zvládnout druhý školní den. Když vychází po schodech do prvního patra, připadá si jako špion vyslaný na nepřátelské území. Nesmí se prozradit. Zásadní je vypadat normálně, protože kdyby někdo zjistil, jak napjatě se ve skutečnosti cítí… Ladě se při té představě začínají potit dlaně. Pevně je sevře. To nejmenší, co by přišlo, by byla mučení podobná řada otázek, na které Lada v tuhle chvíli není připravená odpovídat.

Je tu brzy. Ve třídě je zatím jenom jeden, dva, tři…sedm spolužáků. Čtyři holky postávají okolo poslední lavice a jsou tak zabrané do rozhovoru, že by si nevšimly, ani kdyby se třídou prohnalo stádo bizonů. Kluk na druhé straně třídy hraje na mobilu ClashRoyale. Přes rameno mu kouká všetečný Vojta a snaží se radit, ale jeho komentáře zůstávají bez odezvy. Poslední spolužák má v uších sluchátka, a když okolo něj Lada prochází, kývne jí na pozdrav. Lada se nutí k úsměvu. Aby zakryla, že jí to příliš nejde, otáčí se k nejbližší lavici a pokládá batoh na židli.

Do zvonění zbývá patnáct minut. Patnáct neuvěřitelně dlouhých minut, kdy se může něco pokazit. Lada netuší, co by to NĚCO mělo být, ale tichý hlásek v její hlavě našeptává, že až se to NĚCO stane, bude to hrozné. Lada cítí, jak se v ní rozhořívá plamínek úzkosti. Musí ho uhasit, než plně vzplane a ztratí nad ním kontrolu. Musí bojovat.

Tak nenápadně, jak jen to dokáže, vyklouzne ze třídy. Ve škole je jenom jedno bezpečné místo, na kterém se může schovat – toalety.

Už na základce Lada zjistila, že stěny záchodové kabinky poskytují soukromí, které tak nutně potřebuje. Bohužel způsob, jak na to přišla, nebyl vůbec příjemný.

„Omlouvám se, pane učiteli, já zaspala,“ vychrlila ze sebe zadýchaně Lada, když doběhla s pětiminutovým zpožděním na hodinu dějepisu.

„Zase,“ okomentoval podrážděně učitel. „Jestli to takhle půjde dál, budu to muset začít řešit s rodiči.“

„Mně je to fakt líto,“ omlouvala se Lada a snažila se dostat na své místo. „Už se to nestane.“

„No,“ mračil se učitel. „Hlavně že jsi přišla včas na test z napoleonských válek.“

„A kurňa!“ zasténala Lada a podívala se na spolužačku. „Já myslela, že to píšeme až za týden,“ zašeptala.

„Jo? Já zase myslela, že mi k tomu Napoleonovi pošleš poznámky,“ zasyčela vztekle spolužačka a přitáhla si list s testem, který jim podal učitel. „Slíbilas mi to!“

„Promiň, úplně mi to vypadlo.“

„Tak se ztišíme, na stole chci vidět jenom propisky,“ přerušil jejich tichou hádku učitel. „Na test máte třicet minut. Začínáme teď!“

Lada seděla a zírala na papír. Přes pozdní příchod do školy v noci nenaspala víc než čtyři hodiny a už teď ji nesnesitelně bolela hlava. Snahou vybavit si letopočty jednotlivých bitev bolest jenom zesílila. S vypětím všech sil se jí podařilo vyplnit šest otázek z osmnácti, než učitel oznámil konec testu.

„To je v hajzlu,“ zasténala Lada po hodině, když balila věci do batohu. „Mám tam úplný kraviny.“

„A co mám říkat já! Víš, kolikrát jsem ti včera psala? Desetkrát!“ vztekala se spolužačka. „A ani jednou jsi mi neodpověděla. Co jsi sakra celý odpoledne a večer dělala?“

„Promiň, promiň a promiň. Pracovala jsem na úkolu do čtenářskýho klubu a pak jsem celý odpoledne hrabala na zahradě listí a nosila ho na kompost. A když jsem se konečně chtěla pustit do věcí do školy, zavolali mi z YA studia, že mám skluz s recenzema. Tak jsem celý večer natáčela a do půl čtvrtý ráno dělala sestřih videa.“

„Zas ty tvý videa,“ stěžovala si spolužačka. „Víš co? Až budeš příště chtít jít s někým ven nebo třeba poradit, co máme za úkol, natoč to na youtube. Protože já už na ty tvý věčný kiksy fakt nemám náladu,“ vyštěkla, popadla batoh a odešla.

Lada chtěla křičet. Chtěla své spolužačce vysvětlit, jaký tlak na ni ze všech stran působí, a zároveň se na ni chtěla zlobit, protože se ani nesnaží pochopit složitost celé situace. Chtěla se donekonečna omlouvat. Chtěla říct, že to není její vina, že si spolužačka poslední dvě hodiny nepsala poznámky, ale hrála pod lavicí BrawlStars. A ze všeho nejvíc chtěla brečet, protože nic z toho by nezměnilo, že to tentokrát podělala.

Popadla batoh a prakticky utekla na toalety. Až tam, v bezpečí čtyř stěn záchodové kabinky, si dovolila plakat. Jak se to stalo? Kdy se její život tak vymkl kontrole? Věděla, že má spoustu aktivit – učení do školy, příprava na přijímačky na střední školu, domácí práce, čtenářský klub, natáčení a recenze pro YA studio… Ale vždycky to nějak zvládala. Proč to poslední dva měsíce nejde? Proč se jí všechno hroutí pod rukama? Jak to má zvládnout?

Obavy, které tenkrát cítila, byly ale slabé jak čtvrtý nálev z pytlíkového čaje – oproti patologické úzkosti, která se u Lady časem rozvinula.

I teď za sebou Lada zavírá dveře toalet. Jsou tu čtyři umyvadla, jedno dlouhé zrcadlo a devět kabinek. Míří do té nejbližší a zavírá se tam. Když se posadí na zavřený poklop od záchodu, schová obličej do dlaní. Slyší hluk z chodby. Lidé přicházejí a odcházejí, ale Lada se snaží soustředit jen na teplý dotek vlastních prstů na obličeji.

Nakonec se odhodlává vykouknout z kabinky. Vydechuje úlevou, když si uvědomí, že tu v tuhle chvíli nikdo jiný není. Jde si umýt ruce. Ne proto, že je má nervozitou zpocené, ale kvůli tomu, že se ještě nechce vrátit do třídy. Teplá voda jí navíc pomáhá uvolnit se. Představuje si, jak strach proudí z její mysli přes ramena a lokty až do dlaní. Prosakuje na kůži a proud vody ho odnáší potrubím pryč. Kdyby to bylo takhle lehké…

Ruce si myje déle, než je potřeba. Konečně se jí daří získat kontrolu nad svými pocity. Dobře. Lada zírá na svůj odraz v zrcadle. Zkouší si nasadit masku dobré nálady a překvapuje sama sebe, jak dobře jí to jde. Ta usměvavá brunetka s hustými rovnými vlasy, které sahají až na záda, přeci nemůže být stejná osoba, která se posledních deset minut schovávala na záchodě. Nedaří se jí sice dosáhnout širokého veselého úsměvu, ale když se na sebe podívá očima teple hnědé barvy, vypadá spokojeně. Lada si upravuje brnění – pastelově fialový rolák – a odhodlaně vyráží do boje se zbytkem dne.