Michael Cunningham

HODINY

Přeložil Miroslav Jindra

THE HOURS

Copyright © 1998 by Michael Cunningham

By arrangement with the Proprietor. All rights reserved.

Translation © Miroslav Jindra – dědicové, 2002

ISBN 978-80-207-2119-8

Tuto knihu věnuji Kenu Corbettovi

Nyní se vydáme na lov třetího tygra, ale stejně jako u předchozích dvou i tento bude formou toho, o čem sním, konstruktem slov, a nikoli tygrem z masa a kostí, který se mimo všechny mýty prochází po zemi. Vyznám se v těch věcech docela dobře, ale přesto mě jakási síla neustále pudí k tomuto mlhavému, nerozumnému a prastarému hledání a já celé hodiny pronásleduji jiného tygra – šelmu, kterou nelze najít ve verších.

L. Borges, Ten druhý tygr, 1960

Nemám čas rozepisovat se o svých plánech. O Hodinách a o svém objevu bych toho mohla říci spoustu – jak nádherné jeskyně jsem vyhloubila za svými postavami; to je myslím přesně to, co chci – lidskost, humor, hloubku. Jde mi o to, aby se ty jeskyně navzájem propojily a každou z nich právě v této chvíli zaplavilo denní světlo.

Virginia Woolfová ve svém deníku, 30. srpna 1923

Prolog

Spěchá pryč od domu. Kabát, který má na sobě, je do tohoto počasí příliš těžký. Píše se rok 1941. Začala další válka. Leonardovi zanechala dopis, druhý Vanesse. Odhodlaně kráčí směrem k řece. Ví přesně, co udělá, ale ještě v této chvíli se od svého úmyslu málem nechá zviklat pohledem na zvlněnou krajinu, kostel a řídké stádo ovcí, zářivě bílých, byť s lehkým nádechem dožluta, které se pasou pod soumračnou oblohou. Zastaví se, zadívá se na ovce a na nebe a pak znovu vykročí. Za sebou slyší mumlavé hlasy. Nad hlavou jí bzučí bombardéry, ale na obloze po nich marně pátrá. Míjí zemědělského dělníka (jmenuje se opravdu John?), robustního muže s malou hlavou, oblečeného ve špinavě hnědé vestě, který čistí strouhu protínající skupinu vrb. Vzhlédne k ní, kývne hlavou na pozdrav a zase sklopí oči k bahnité vodě. Když kolem něj kráčí na své cestě k řece, pomyslí si, jak je ten člověk úspěšný, jaké má štěstí, že tu takhle mezi vrbami může čistit příkop. Jí samotné se nic podobného nepodařilo. Vlastně vůbec není žádná spisovatelka – jenom nadaná excentrička. V loužích, které tu zbyly po nočním lijáku, se svítivě odrážejí útržky oblohy. Ne, nebyla úspěšná. A ty hlasy se jí teď vrátily, nezřetelně mumlajíce těsně za hranicemi prostoru, do něhož dohlédá, kdesi za ní; ale když se po nich obrátí, zjišťuje, že unikly někam jinam. Ty hlasy jsou tu tedy nicméně znovu a za nimi se k ní přikrádá bolest hlavy, stejně nezadržitelně jako déšť, ta bolest, která ji zase celou rozdrtí a nahradí sama sebou. To hlavybolení se blíží a zdá se, že se na obloze opět objevila i ta zlověstná letadla (nebo si je tam přičarovává jen ona sama?). Dojde k pobřežnímu náspu, přeleze ho a za ním sestoupí dolů k řece. O kus dál proti proudu, poměrně daleko od ní, sedí rybář, ale ten si jí určitě nevšimne! A tak se začíná rozhlížet po nějakém větším kameni. Jedná rychle, ale metodicky, jako by se řídila návodem, kterého je nutné se úzkostlivě držet, má-li se dílo nakonec podařit. Vybere si jeden, velikostí i tvarem zhruba odpovídající malé prasečí lebce. Zdvihne ho, a než se jí podaří nacpat si ho do kapsy kabátu (kožešinový límec ji šimrá na krku), stačí si ještě všimnout jeho chladné křídové konzistence a barvy, mléčně nahnědlé se zelenými skvrnkami. Stojí těsně u vody, která šplouchavě doráží na břeh a naplňuje malé prohlubinky v blátě čirou tekutinou, jež má možná docela jiné složení než ten zčeřený žlutohnědý proud, připomínající širokou silnici, který vyplňuje prostor mezi oběma břehy. Vykročí. Střevíce si ponechá na nohou. Voda je studená, ale nikoli nesnesitelně. Zastaví se, když jí dosáhne ke kolenům. Vzpomene si na Leonarda. Pomyslí na jeho ruce a vousy, připomene si hluboké rýhy kolem jeho úst. Myslí na Vanessu, na děti, na Vitu a Ethel: je jich tolik! A všichni selhali, nesplnili očekávání. Náhle s nimi nesmírně soucítí. Napadne ji, nemá-li se obrátit, vystoupit z vody, vyndat kámen z kapsy a vrátit se domů. Pravděpodobně by dorazila včas, aby ještě stačila zničit ty vzkazy. Mohla by dál žít, prokázat jim tuhle konečnou laskavost. Ale pak to nutkání potlačí a zůstane stát po kolena ve vodě. Přece tu jsou ony hlasy, přicházejí na ni ty bolesti hlavy, a kdyby se teď znovu odevzdala do Leonardovy a Vannessiny péče, už nikdy by ji přece nenechali odejít. Začne se brodit dál, potácivě, protože dno je velmi nerovné, a brzy jí voda sahá až po pás. Obrátí oči proti proudu řeky. Rybář je tam stále, má na sobě červenou kazajku; ale nevidí ji. Na žluté hladině (takhle zblízka je skutečně spíše žlutá než hnědá) se temně zrcadlí nebe. Tohle jsou tedy poslední okamžiky vnímání skutečnosti – rybařící muž v červené kazajce a odraz podmračné oblohy na neprůhledné hladině. Téměř proti své vůli (alespoň jí to tak připadá) kráčí či škobrtá stále hlouběji a ten kámen ji začíná stahovat do vody. Ještě chvíli jako by se nic nedělo; vypadá to na další nezdar – jen chladná voda, ze které by snadno dokázala vyplavat. Avšak pak ji proud sevře do náruče a zmocní se jí tak náhlou, téměř tělesnou silou, jako by se ode dna vzepjal jakýsi silák, objal jí nohy a přitiskl si je k mohutné hrudi. Je to přímo fyzický pocit.

Uplyne více než hodina, než se její manžel vrátí ze zahrady. „Madam se šla projít,“ hlásí mu služebná. Natřásá zchátralý polštář, až se z něj začne sypat drobné peří. „Prý se brzy vrátí.“

Leonard vyjde nahoru do salonu, chce si poslechnout zprávy. Na stole najde modrou obálku se svým jménem. Uvnitř je dopis.

Nejdražší,

jsem si jista, že zase ztrácím rozum a že už nemůžeme znovu procházet vším tím peklem.

A vím, že tentokrát bych se z toho nedostala.

Začínám opět slyšet ty hlasy a nedokážu se soustředit.

A tak musím udělat to, co pokládám za nejlepší řešení. Tys mi dal největší možné štěstí.

Nikdo by v žádném ohledu nemohl být lepší než ty.

Nemyslím, že by spolu dva lidé mohli být šťastnější než my dva, než mě postihla tahle strašná nemoc. Už s ní nedokážu dál bojovat, vím, že ti kazím život, že beze mne bys mohl nerušeně pracovat.

A to budeš, jistě budeš. Už ani neumím pořádně formulovat.

A nemůžu ani číst. Chci ti ale říct, že za všechno štěstí svého života vděčím jenom tobě. Měl jsi se mnou svatou trpělivost a byls na mě neuvěřitelně hodný.

Chci říct, že – každý to přece ví. Kdyby existoval někdo, kdo by mě mohl zachránit, byl bys to ty.

Opustilo mě všechno – kromě jistoty, že ty jsi dobrý člověk. Já už ti přece nemůžu dál kazit život. Nevěřím, že by se na světě našli jiní dva lidé, kteří by spolu byli šťastnější než my dva.

V.

Leonard se vyřítí z pokoje, seběhne ze schodů. Křikne na služebnou: „Paní Woolfové se asi něco stalo. Bojím se, že se pokusila spáchat sebevraždu. Kterým směrem se vydala? Viděla jste ji, když odcházela?“

Služebná zpanikaří a rozpláče se. Leonard vyběhne z domu a běží k řece, kolem kostela a stáda ovcí, kolem oněch vrb. U řeky však nenajde nikoho, sedí tam pouze rybář v červené kazajce.

Proud ji unáší velmi rychle. Jako by letěla, bizarní postava, s pažemi rozpjatými, vlasy rozevláté, kabát s kožešinou se nadouvá za ní. Těžce proplouvá vodními jámami, v hnědém, zrnitém světle. Ale necestuje takto dlouho. Nohama (střevíce z nich brzy sklouzly) občas zavadí o dno, a když k tomu dojde, zvíří tam líný obláček bahna, protkaného kostrami mrtvých listů, který pak ve vodě udrží tvar ještě chvíli poté, co ona zmizí. Ve vlasech a v kožešinovém límci kabátu se jí zachytí zelenočerná stébla vodních travin a oči jí zaslepí hustý chomáč nasáklého býlí, který se posléze uvolní a vlnivě pluje pryč, zkroutí se, narovná a zase se zkroutí.

A ona sama nakonec spočine na pilíři mostu v Southease. Proud ji k němu tiskne, snaží se ji od něj odtrhnout, ale ona pevně lne ke spodní části toho podsaditého hranatého sloupu, zády k řece, tváří přitisknutá ke kameni. Choulí se tam s jednou paží přitisknutou k prsům, druhou jí voda otlouká o bok. Kousek nad ní se čeří jasná hladina. Obloha se od ní odráží nerovnoměrně, bílá a obtěžkaná mračny, překřížená černými obrysy mostních věží. Po mostě rachotí osobní automobily a náklaďáky. Přechází po něm sotva tříletý chlapeček se svou matkou; zastaví se u zábradlí, sedne si na bobek a mezi příčlemi zábradlí prostrkuje hůlku, kterou si s sebou nesl, a pouští ji do vody. Maminka ho pobízí, aby nezdržoval, ale on chce ještě chvíli zůstat, aby mohl sledovat, jak proud hůlku unáší pryč.

A tak jsou tu pohromadě, jednoho dne na počátku druhé světové války: chlapeček a jeho matka, hůlka plující po hladině řeky a Virginiino tělo u dna; jako by snila o té hladině, o té hůlce, o tom chlapci a jeho matce, o obloze a mostních věžích. Po mostě právě přejíždí olivově zelené nákladní auto, obsazené vojáky v uniformách, a ti chlapečkovi, který právě hodil do vody tu hůlku, zamávají. I on jim zamává a prosí maminku, aby ho vzala do náruče, protože si je chce lépe prohlédnout; a aby ho i oni lépe viděli. A to všechno se prolne do mostu – rezonuje jeho dřevem a kamenem a pronikne do Virginiina těla. Její tvář, opřená o pilíř, to všechno vstřebává: ten náklaďák s vojáky, matku a dítě.

Paní Dallowayová

Ještě musí koupit květiny. Clarissa předstírá naštvanost (přestože právě takové pochůzky přímo miluje), nechá Sally, aby uklidila koupelnu, a vyběhne ven. Slibuje, že bude za půl hodiny zpátky.

Děje se to v New Yorku, na konci dvacátého století.

Ze vstupní haly se dveře otevřou do mladého červnového dne, tak pěkného a vydrhnutého, že se Clarissa na prahu zarazí, jako by právě stanula na okraji plaveckého bazénu a sledovala, jak se tyrkysové vlnky něžně rozbíjejí o jeho dlaždice a v modré hlubině se mihotají vláčné sluneční sítě. A stejně jako by u bazénu chvíli vyčkávala, než do něj skočí a zažije onen prudký náraz na membránu chladu a následující šok z ponoření do vody, zaváhá i tady a teď. New York, navzdory své rámusivé, nevlídně nahnědlé zchátralosti a bezednému rozkladu, se každý rok zmůže na několik takových letních dopolední, do nichž ze všech stran proniká nový život tak nezadržitelně, že je to až směšné, jako postava z komiksů, jež zakouší nekonečná nesnesitelná muka, ale vždycky se z nich noří nepopálená a nezjizvená, připravená na další pokračování. I v tomto červnu vyrašily na stromech, usazených ve čtvercových kotvištích podél Desáté západní ulice a plných psích exkrementů a odhozených papírů, dokonale svěží lístečky. A z květinového truhlíku na okenní římse té staré paní ze sousedního domu, jako vždy osazeného vybledle červenými umělými pelargoniemi, rozpustile vystrčila hlavičku živá pampeliška.

Jak je to báječné, jak až zalykavá je to radost, být naživu – v takovýhle červnový den! A být úspěšná, společensky až skandálně zajištěná, a mít na starosti jen takový zcela prostý zástoj. Clarissa Vaughanová, docela obyčejná ženská (proč by si to měla zapírat, ve svém věku?), musí teď koupit květiny a potom uspořádat slavnostní party. Vykročí ze dveří a její střevíc se setká s drsným kamenným povrchem prvního rudohnědého schodu, posetého střípky slídy. Je jí dvaapadesát, pouhých dvaapadesát, a těší se až nepřirozeně dobrému zdraví. Cítí se v každém ohledu stejně dobře jako tehdy ve Wellfleet na Tresčím mysu, kdy jako osmnáctiletá vyšla ze skleněných dveří do podobně nádherného dne, svěžího a téměř bolestně jasného, těhotného novým růstem. Mezi vzpřímenými listy orobince těkavě poletovaly vážky, vzduch prostupovala vůně trávy, okořeněná pachem borové smůly. Richard vyšel za ní, položil jí ruku na rameno a řekl: „Dobré ráno, paní Dallowayová.“ Překřtít ji na paní Dallowayovou, to byl kdysi jeho nápad – namyšlený výplod jedné opilecké kolejní noci, kdy ji přesvědčoval, že příjmení Vaughanová se k ní vůbec nehodí. Tvrdil, že by se měla jmenovat po nějaké velké literární postavě, a když ona navrhovala Isabel Archerovou z Portrétu dámy Henryho Jamese nebo Annu Kareninovou, trval na tom, že jediná a zcela samozřejmá volba je paní Dallowayová. Už její křestní jméno k ní prý poukazovalo naprosto zákonitě, a co bylo ještě důležitější: Clarissina životní perspektiva ji přece v žádném případě nepředurčovala ani ke zkrachovanému manželství, ani k pádu pod kola vlaku. Jejím osudem bylo okouzlovat a mít v životě úspěch. A tak se tedy stala navěky paní Dallowayovou. „Krásný den, viď?“ řekla paní Dallowayová toho rána Richardovi. „Krása je děvka,“ odpověděl, „já dávám přednost penězům.“ Rád takhle vtipkoval. Clarissa, nejmladší a jediná žena mezi přítomnými, měla pocit, že si může dovolit trochu sentimentality. Pokud to bylo až koncem června, museli už být s Richardem milenci. Uplynul už téměř měsíc ode dne, kdy Richard opustil lože Louisovo (Louis – to byl fantasticky krásný venkovský chlapec, jemuž z lenivých očí přímo sálala smyslnost) a ulehl do jejího.

„Nedá se nic dělat, já miluju krásu,“ trvala na svém. Sundala mu ruku ze svého ramene a kousla ho do posledního článku ukazováčku, trochu víc, než zamýšlela. Bylo jí osmnáct, měla nové jméno. Mohla si dělat, co se jí zachtělo.

Teď se tedy vydávala koupit květiny a její střevíce měkce drhly o smirkový povrch schodů, po kterých sestupovala. Proč ale nemá alespoň trochu chmurnější pocity, když pomyslí na původně až perverzně obdobný příznivý osud Richardův („prorocký, mučivě naléhavý hlas, ojedinělý v americké literatuře“) a jeho současný rozklad („Vy nemáte vůbec žádné lymfocyty, člověče – aspoň my po nich marně pátráme“)? Co se to s ní děje? Jistě, Richarda miluje a stále na něj myslí, avšak takovýhle den má možná ještě o něco radši. V takovýhle obyčejný letní den miluje i Západní desátou ulici. Připadá si jako nějaká zhýralá vdova, pod černým závojem čerstvě odbarvená, s očima zkoumavě přehlížejícíma všechny potenciálně žádoucí muže, kteří se přišli rozloučit s jejím zemřelým manželem. Z nich tří – Louise, Richarda a Clarissy – měla ona vždycky nejtvrdší srdce a projevovala se u ní největší náchylnost k romantickým úletům. Přes třicet let musela snášet, že si ji kvůli tomu dobírají, a už dávno se rozhodla to vzdát a čerpat ze svých rozkošnických, nijak nekrocených reakcí co největší potěšení. Richard to charakterizoval tak, že se chová buď stejně bezohledně, nebo stejně zamilovaně jako nějaké mimořádně protivné předčasně vyspělé dítě. Clarissa si je vědoma toho, že básník jako Richard by tímto ránem procházel s kritickou přísností, patřičně by ho redigoval, vyškrtával nepodstatnou škaredost i nepodstatnou krásu a za těmito starými cihlovými činžáky, strohými kamennými přízdobami episkopálního kostela i tím hubeným pánem středních let, který tu právě venčí svého malého hnědobílého teriéra (takových popudlivých pejsků s křivými nožičkami teď kolem Páté avenue pobíhá stále víc), by hledal objektivní ekonomickou a historickou pravdu; kdežto ji, Clarissu, ani nenapadne si zdůvodňovat, proč se jí ty domy, ten kostel, ten pán a ten pes prostě líbí. Je to dětinské – uvědomuje si to. Chybí tomu jiskra. Kdyby se k tomu měla veřejně nějak vyjádřit (teď, ve svých letech), její láskyplný postoj by ji přiřazoval k naivním, prostomyslným důvěřivcům, křesťanům s akustickými kytarami nebo ženám, které souhlasily s tím, že když je manžel bude živit, budou se chovat zcela neškodně. Přesto jí tahle nekritická láska připadá naprosto oprávněná, jako by všechno na světě bylo součástí jakéhosi nevyzpytatelného záměru a všechno na světě mělo svoje tajné pojmenování, které nedokáže vyjádřit jazyk, ale jež v sobě nese obraz té věci samé a pocit, který v člověku vyvolává. V tomto předem daném, trvalém okouzlení ona vidí svou duši (trapné, sentimentální slovo – ale jak jinak tomu říkat?); onu část jsoucnosti, o níž si lze představovat, že by mohla přežít smrt těla. Clarissa se ovšem o ničem takovém nikdy s nikým nebaví. Nikdy se horoucně nesvěřuje, nikdy pošetile nešvitoří. Vykřikne nadšením pouze ve chvíli, kdy se setká se zcela zřejmým projevem krásy, a i v takovém případě dokáže uplatnit určitou míru dospělého sebeovládání. Krása je děvka, říká si někdy. Já dávám přednost penězům.

Dnes večer pořádá tu oslavu. Všechny místnosti svého bytu vybaví občerstvením a květinami, přijdou samí vtipní a vlivní hosté. Bude dohlížet na Richarda, aby ho to příliš nezmohlo, a pak ho doprovodí do centra města, kde má převzít tu cenu.

Čeká na rohu Osmé ulice a Páté avenue, až naskočí zelená. Narovná se v ramenou a postaví zpříma. Tady ji máme, pomyslí si Willie Bass, který ji právě v těchto místech občas po ránu potkává. Kdysi zřejmě moc pěkná ženská, starý hippík – vlasy má pořád ještě dlouhé, i když vzdorovitě šedivé, a vyšla si jen v džínách a pánské bavlněné košili, na nohou nějaké etnické sandály (Indie? Střední Amerika?). Pořád ještě vypadá trochu sexy – má v sobě jakýsi bohémský šarm hodné čarodějky. I když je na ni toho rána spíš smutný pohled, jak tam nehnutě stojí v té velké košili a exotických sandálech a bojuje s přitažlivostí zemskou, mamutí samice jakoby po kolena zabořená do asfaltu, nadechující se k dalšímu výdeji energie, rozměrná a pyšná, téměř nonšalantní, která předstírá, že má zálusk na svěží traviny, nabízející se na protějším břehu, ačkoli jí začíná být jasné, že na tom místě, kde teď stojí, bude ztraceně trčet ještě po setmění, až vyrazí na lov šakalové. Trpělivě čeká na zelenou. Před takovými pětadvaceti lety to musela být ženská jako lusk – muži jistě v jejím náručí umírali štěstím. Willie Bass je hrdý na to, že z lidské tváře dokáže číst minulost; dobře si uvědomuje, že ti, kdo jsou dnes staří, museli být kdysi mladí. Padne zelená a on se vydá na druhou stranu.

Clarissa přejde Osmou ulici. Nemůže si pomoct, ale ten vyřazený televizor, opuštěně dřepící na okraji chodníku vedle osiřelého bíle lakovaného střevíčku, přímo miluje. Miluje i ten dvoukolák pouličního prodavače zeleniny, obložený lískami s brokolicí a broskvemi a mangem, které jsou označeny cedulkami s cenami, zvýrazněnými početnými vykřičníky: „$ 1,49 !!!!“ „3 za dol.!!!!!“ „50 c. ks!!!!!“ O kus dál vpředu, pod Obloukem, uprostřed mezi dvěma sochami George Washingtona, jednou ve vojenské uniformě a podruhé v politickém civilu, s tvářemi rozežranými povětrností, stojí starší paní v tmavých, pěkně ušitých šatech, a zřejmě něco zpívá. Kolotání přelidněného města člověka až dojímá – jeho spletitost, jeho nekonečný život. Jistě dobře znáte ten příběh o tom, jak naši dávní předkové koupili Manhattan jako pustou divočinu za pár šňůr korálků, ale těžko se bráníte představě, že tady přece vždycky muselo být město; že kdybyste tu začali kopat, narazili byste na ruiny jiného, staršího osídlení, a pod nimi na další a další zbytky osad. Pod asfaltovými cestami a trávníky parku (to už Clarissa došla k Washingtonovu oblouku, kde se zakloněnou hlavou zapáleně prozpěvovala ta stará paní) odpočívaly kosti těch, kdo byli pohřbeni na někdejším hrnčířském poli, které před nějakými sto lety jednoduše zadláždili, aby mohlo vzniknout Washingtonovo náměstí. Clarissa kráčí nad pozůstatky mrtvých a kolem ní se ozývá šepot dealerů nabízejících drogy (ovšem nikoli jí) a málem ji porazí tři černé holčiny na kolečkových bruslích a ta stará paní zpívá svou píseň beze slov – íííííí… Clarissa má báječný pocit, z toho, že má v životě takové štěstí – třeba že má na nohou tak dobré sandály (z výprodeje u Barneyho, pravda – ale stejně); ten park je koneckonců ohavně zaneřáděný, je to vidět i na trávnících a na záhonech, potloukají se tu ti překupníci (jestlipak by člověka zabili, kdyby na to přišlo?) a různí pomatenci, vyšinutí a bezradní, lidé, kteří vyčerpali svůj příděl štěstí, pokud jim byl vůbec kdy nějaký dopřán. Ovšem ona ten drsný, ale nezničitelný svět přesto miluje a ví, že ho musí milovat i spousta dalších lidí, chudých stejně jako bohatých, i když nikdo nemluví o tom, z jakých konkrétních důvodů. Proč bychom se jinak tak prali se životem, přes všechny kompromisy, přes všechna zranění? I když jsme na tom třeba ještě hůř než Richard – i kdyby z nás opadávalo maso a pálily nás otevřené rány, i kdybychom bezmocně káleli do postele, pořád ještě se nám zoufale chce žít. Nějak to souvisí s tím vším, co je kolem. S tím, jak po asfaltové vozovce nervózně, útočně sviští kola aut; jak blízká fontána vyvrhuje vějíře vody a vedle ní si polonazí mladíci posílají létající talíř a zpod plátěných stříšek stříbrných vozíků pouličních obchodníčků (z Peru, z Quatemaly) stoupá štiplavé kouřmo vonící po grilovaných uzeninách; jak se staří lidé, muži i ženy, usazení na lavičkách dychtivě nastavují slunci, tiše si spolu povídají a kroutí nad tím vším hlavou; jak se houkání automobilových klaksonů mísí s rytmickým drnkáním kytar (že tamhleta otrhaná skupinka, tři chlapci a děvče, hraje jednu z těch písniček, co před lety zpíval Bob Dylan?); jak se na stromech mihotavě třepotá listí; jak o kus dál nějaký skvrnitý čokl honí holuby a z rádia, které si kdosi nese kolem, zpěvák nějaké dívce slibuje, že ji bude věrně milovat; a jak pod Vítězným obloukem žena v tmavých šatech stále prozpěvuje to svoje ííííí.

Clarissa projde pod Obloukem a pokračuje dál přes park. Závan větru po ní stříkne kapkami vody z fontány a ona vzápětí potkává Waltera Hardyho, v bílém tílku a v šortkách, takže jsou v plné kráse vidět jeho svalnaté nohy, který se jde do parku na Washingtonově náměstí trochu proběhnout a atleticky vyžít. „Ahoj, Clari!“ pozdraví ji halasně a pak nastane rozpačitý okamžik, kdy se rozhodují, jak se políbit. Walter hledá svými rty Clarissina ústa, ale ta instinktivně uhne a nastaví mu tvář. Pak se vzpamatuje a obrátí k němu obličej, jenže se přece jen o půlvteřinu zpozdí a Walterovy rty se dotknout pouze koutku jejích úst. Proč jsem tak upjatá, vyčte si Clarissa v duchu, jako nějaká stará bába. Nad krásami světa málem omdlévám, ale když mám přítele políbit na ústa, tak naprosto reflexivně ucuknu. Richard jí už před třiceti lety řekl, že se pod její pirátskou dívčí slupkou skrývá cosi jako poslušná předměstská panička, a ona teď v sobě objevuje odporně konvenční škrobenost ducha, která jí působí zbytečné utrpení. Není divu, že ji dcera nesnáší.

„Rád tě vidím,“ říká Walter. Clarissa ví (ono se to na něm totiž dá jasně poznat), že mu teď v hlavě probíhá složitý proces, ve kterém se snaží vyhodnotit, jak je pro něj důležitá. Jistě, je to žena, o které se píše v té knize, v onom dlouho očekávaném románu téměř legendárního spisovatele; jenže to dílo přece vlastně propadlo – či ne? Recenze byly neslané nemastné a kniha potichu zmizela pod hladinou zájmu. Clarissa je něco jako sesazená aristokratka, uzavírá Walter svou rozvahu – možná docela zajímavá, ale určitě ne moc důležitá. Clarissa jeho duševní pochody přesně sleduje. Usměje se na něj.

„Co děláš v New Yorku, takhle v sobotu?“ zeptá se.

„Tenhle víkend zůstáváme s Evanem ve městě,“ odpovídá Walter. „Ten nový koktajl, co mu doktoři namíchali, mu dělá moc dobře. Dneska večer by si prý šel docela rád zatančit.“

„Nepřehání to trochu?“

„Dám na něj pozor. Nedovolím mu, aby to neúnosně přeháněl. Jenom by se po dlouhé době rád dostal zase jednou mezi lidi.“

„Co myslíš – nechtěl by k nám dneska večer přijít? Pořádáme pro Richarda menší party, u příležitosti té Carrouthersovy ceny, co dostal.“

„Ano? To je báječný.“

„Víš o tom, ne?“

„Jistě.“

„Ona to není žádná z těch běžných výročních cen. Její udělování se neřídí žádným fixním statutem, jako třeba Nobelovka či podobné pocty. Výbor ji prostě udělí tomu, o kom si myslí, že jeho životní dílo má nezpochybnitelný význam.“

„To je skvělý.“

„Ano,“ přisvědčí Clarissa. A vzápětí dodá: „Naposled ji dostal John Ashberry. A před ním James Merrrill, Adrienne Richová a W. S. Merwin.“

Přes Walterovu širokou, nevinnou tvář přejde stín. Že by mu ta jména moc neříkala? Nebo že by snad pocítil závist? Bylo by to možné? Nepředstavuje si třeba, že by se o takovou poctu mohl ucházet i on sám?

„Je mi líto, že jsem vám o té oslavě nedala vědět dřív,“ omlouvá se. „Nenapadlo mě, že byste mohli být tady. Vy dva přece vždycky na víkend z města odjíždíte.“

Walter slibuje, že on určitě dorazí, a bude-li se Evanovi chtít, že ho určitě vezme s sebou – ovšem kdoví, možná si bude chtít šetřit síly na to tancování. Richard bude zuřit, až se dozví, že Waltera pozvala, a Sally se určitě taky postaví na jeho stranu. Clarissa to naprosto chápe. Ve světě není mnoho větších záhad než pohrdání, s nímž se lidé dívají na Waltera Hardyho, který se rozhodl překročit šestačtyřicítku s baseballovou čepicí na hlavě a s najkami na nohou; který si vydělává až neslušně moc peněz psaním sentimentálních románů o tom, jak se mezi sebou milují a rozcházejí dokonale svalnatí mladí muži; který dokáže protančit celou noc na diskotéce, celý blažený a neúnavný jako německý ovčák, když donekonečna přináší pánovi k nohám hozený klacek. Muže jako Walter potkáváte po Chelsea a v Greenwich Village téměř na každém kroku – třicátníky, čtyřicátníky i ještě starší hochy, kteří trvají na tom, že jsou odjakživa velcí čiperové, sebejistě věří svému silnému tělu a jsou přesvědčeni, že nikdy nebyli vyšinutými dětmi, kterým by se jejich vrstevníci posmívali nebo jimiž by opovrhovali. Richard tvrdí, že tihle věčně mladí homosexuálové škodí věci víc než mládenci, kteří svádějí malé chlapce, a pravda je, že Walter svůj zájem o slávu a módní trendy a nejnovější restaurace nikdy neobohatil ani stínem dospělé ironie nebo zralého cynismu, ničím ani vzdáleně hlubším. Ovšem Clarissa si právě téhle lačné nevinnosti cení. Cožpak nemilujeme děti alespoň zčásti proto, že žijí zcela mimo říši cynismu a ironie? Co je tak strašného na tom, že muž touží uchovat si co nejdéle mládí a užívat si naplno radostí života? Kromě toho Walter není zkorumpovaný; nebo alespoň ne tak docela. Píše, jak nejlépe umí – knihy plné romantiky a sebeobětování, odvahy projevené tváří v tvář nepřízni osudu. Knihy, které zřejmě poskytují útěchu značnému počtu lidí. Jeho jméno se neustále objevuje na pozvánkách na dobročinné akce a finanční sbírky i na otevřených protestních dopisech; píše až trapně pochvalná doporučení děl mladších autorů. Vzorně a věrně se stará o Evana. Clarissa věří, že v téhle době se hodnota lidí poměřuje především jejich laskavostí a schopností projevovat nesobeckou oddanost. Vtip a intelekt někdy unavuje, stejně jako příznaky génia, které se občas projeví u každého člověka. Clarissa odmítá přestat mít potěšení z nestydaté mělkosti Waltera Hardyho, přestože právě ta třeba takovou Sally přivádí k šílenství a Richarda dokonce vyprovokovala k tomu, že nahlas zapochyboval, jestli Clarissa sama není náhodou nezřízeně marnivá a trochu potrhlá.

„Takže se těším,“ uzavřela to Clarissa. „Adresu znáš, viď. V pět hodin.“

„Dobrá – v pět.“

„Museli jsme to udělat takhle brzy. K udělení ceny dojde až v osm, a tak tu party pořádáme raději předtím. Richard by to pak pozdě večer asi už nezvládl.“

„Chápu. Uvidíme se v pět hodin.“ Walter stiskne Clarisse ruku a vykročí sebevědomým krokem, jímž dává najevo svou robustní vitalitu. Svým způsobem je to krutý žert, pozvat Waltera na Richardovu party, ale Walter je koneckonců toho červnového dopoledne bytost plná života, stejně jako Clarissa, a musel by cítit jako vyloženou urážku, kdyby posléze zjistil (a on zřejmě vždycky časem na všechno přijde), že s ním Clarissa v den té oslavy mluvila a úmyslně se o ní nezmínila. Vítr začne obtěžovat listy a odkrývat jim světlejší šedozelenou spodní stranu a Clarissa najednou překvapivě prudce zatouží, aby tu byl Richard s ní, teď hned – ne Richard ve svém současném stavu, ale Richard z doby před deseti lety; Richard nebojácný a neúnavný debatér, Richard dotěrný protiva. Zasteskne se jí po hádce, ke které by mezi ní a tehdejším Richardem kvůli Walterovi určitě došlo. Než to s Richardem začalo jít z kopce, Clarissa se s ním pořád jenom hádala. Richard tehdy neustále řešil problém dobra a zla a za celých dvacet let se nikdy zcela nevzdal představy, že Clarissino rozhodnutí žít se Sally není nic jiného než projev hlubokého morálního úpadku nebo alespoň její slabosti, jež charakterizuje ženy vůbec (byť by to Richard nikdy otevřeně nepřipustil), protože podle všeho už dávno došel k závěru, že Clarissa není jen sama sebou, ale je zároveň i nositelkou všech darů a slabostí svého pohlaví. Richard vždycky býval Clarissiným nejpřísnějším, někdy téměř nesnesitelným společníkem, nejlepším přítelem, a kdyby byl stále ještě sám sebou a nepodrazila ho nemoc, mohli tu teď kráčet vedle sebe a přít se o Waltera Hardyho a o hledání věčného mládí, o tom, jak úporně se homosexuálové snaží napodobovat chlapce, kteří je terorizovali na střední škole. Starý Richard by jistě dokázal rozebírat nejméně půl hodiny nejrůznější možné interpretace nemotorné kopie Boticelliho Venuše, kterou barevnými křídami vytvářel na chodníku mladý černoch, a kdyby si povšiml větrem polonafouknutého igelitového pytlíku, trhavě stoupajícího k bílé obloze jako nějaká medúza, určitě by se rozpovídal o škodlivosti chemikálií a o horentních ziscích, o rukou, které jen posedle hrabou. Chtělo by se mu mluvit o tom, jak ten sáček (dejme tomu, že v něm předtím byly smažené brambůrky nebo přezrálé banány; dejme tomu, že ho bezmyšlenkovitě odhodila jakási uštvaná, nuzácká matka, když vycházela z obchodu, obklopena houfem uřvaně rozhádaných dětí) nakonec dolétne až na hladinu Hudsonu a po ní dopluje až do oceánu, kde si ho nějaká mořská želva, která by se jinak mohla dožít sta let, splete s medúzou, pozře ho a zahyne. A docela snadno by se mohlo stát, že by pak Richard od tohoto tématu zcela plynule přešel k Sally – že by se Clarissy s pečlivě odměřenou formálností zeptal, jak se daří její přítelkyni. Měl ve zvyku zeptat se jí na Sally po některé své obzvlášť vydařené tirádě – jako by Sally byla cosi jako banální a bezpečný přístav; jako by Sally sama (stoická Sally, těžce zkoušená, nenápadně moudrá) byla neškodná a bezvýrazná jako dům na klidné ulici nebo dobrý, solidní, spolehlivý automobil. Richard nikdy nepřipustí, že ji nemá rád, ale nikdy se také negativního vztahu k ní nezbaví; nikdy od sebe neodvrhne svoje soukromé přesvědčení, že Clarissa se ve svém srdci stala společensky angažovanou paničkou, a zatvrzele bude ignorovat fakt, že se Sally svou vzájemnou lásku před nikým nezastírají, že Sally je seriózní, inteligentní žena, produkční v nekomerční televizi – proboha, oč náruživěji a společensky odpovědněji by ještě měla pracovat, za ty směšně malé peníze? A stejně tak bude Richard přehlížet všechny ty dobré, flagrantně neziskové knihy, které Clarissa tak tvrdošíjně vydává vedle čistě komerčních věcí, které jí umožňují přežít. I její politické aktivity, všechnu její činnost ve Výboru pro veřejné práce.