Přeložil Jan Čermák

Why Didn´t They Ask Evans?

Copyright © 1934 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2022.

Translation entitled PROČ NEPOŽÁDALI EVANSE?

Copyright © 2022 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8225-1

Věnováno Christopheru Mallockovi

PRVNÍ KAPITOLA

Nehoda

Bobby Jones nasadil míček na podstavek, cvičně trochu zakroutil holí, pak se pomalu napřáhl a rychlostí blesku míček odpálil.

Nabral míček tu správnou dráhu – stoupal po odpálení tak, aby přelétl pískovou překážku a přistál na doklep od čtrnáctého jamkoviště?

Nenabral. Po špatném odpalu v horní polovině se odkutálel po zemi a pohodlně se usadil přesně v onom pískovišti!

Nenastalo žádné bručení ohromeného publika a ani jediný přítomný svědek odpalu neprojevoval známky překvapení. Není se co divit, neboť ten míček nezahrál žádný šampion amerického původu, nýbrž pouze nejmladší syn vikáře z Marchboltu, městečka na velšském pobřeží.

Bobby vykřikl něco velice rouhavého.

Byl to už na první pohled příjemný osmadvacetiletý mladík. Ani jeho nejlepší přítel by o něm nemohl prohlásit, že je vyloženě hezký, ale jeho tvář byla neobyčejně sympatická a hnědé oči se dívaly opravdu přátelsky.

„Den ode dne jsem horší a horší,“ zamumlal schlíple.

„Moc prudké,“ pronesl jeho společník.

Doktor Thomas byl muž středního věku s prošedivělými vlasy a veselou červenolící tváří. On sám nikdy nedával do švihu veškerou sílu. Hrál krátké přímé údery do spodní části míčku a obvykle porážel sice trénovanější, ale ne tak vyrovnané hráče.

Bobby prudce nabral míček holí určenou na hraní z pískové překážky. Třetí pokus byl úspěšný a míček teď ležel nedaleko jamkoviště, na které se doktor Thomas dostal dvěma chvályhodnými ranami železem.

„Jamka je vaše,“ řekl Bobby.

Posunuli se k dalšímu odpališti.

Jako první pálil doktor – pěkná přímá rána, ale bez dostatečné délky.

Bobby si povzdechl, usadil míček na podstavek, pak ho nasadil ještě jednou, dlouho pootáčel holí, toporně se napřáhl, zvedl hlavu, stlačil dolů pravé rameno, udělal všechno, co udělat neměl – a zahrál velmi dobrý úder směrem do středu hřiště.

S uspokojením se zhluboka nadechl. Z jeho výmluvné tváře zmizela ona známá skleslost hráče golfu a nahradil ji stejně známý hráčův jásot.

„Už vím, jak na to,“ zalhal Bobby.

Skvělý odpal, vysoký krátký úder holí pro středně dlouhé údery a Bobbyho míček se dokutálel až k samotné jamce. Zahrál jednu ránu pod par a snížil náskok doktora Thomase na jediný bod.

Plný sebevědomí se Bobby posunul k šestnáctému odpališti. Znovu udělal všechno, co udělat neměl, ale tentokrát se zázrak nekonal. Předvedl úžasnou, neuvěřitelnou, téměř nadlidskou faleš! Míček putoval vzduchem v pravých úhlech.

„Ta kdyby šla rovně – páni!“ poznamenal doktor Thomas.

„Kdyby,“ pronesl Bobby trpce. „Zdálo se mi, že jsem slyšel výkřik! Doufám, že můj míček nikoho nezranil.“

Upřeně se zadíval doprava. Světlo mu nepřálo. Pohled do právě zapadajícího slunce znemožňoval vidět zřetelně. Navíc se od moře zvedala jemná mlha. Okraj útesů byl vzdálen několik stovek metrů.

„Tamhle vede pěšina,“ řekl Bobby. „Ten míček se snad nemohl tak daleko dostat. Stejně jsem ale slyšel křik. Vy taky?“

Doktor však nic neslyšel.

Bobby se vydal za svým míčkem. Měl s jeho nalezením trochu problémy, ale nakonec se mu to podařilo. Byl takřka nehratelný – schovaný v hlodašovém keři. Několikrát do něj seknul, pak ho sebral a zavolal na svého soupeře, že tuto jamku vzdává.

Doktor k němu zamířil, neboť další odpaliště se nacházelo na kraji útesu.

Sedmnáctá jamka byla Bobbyho největším strašákem. Odpal na ni musel jít směrem přes průrvu. Nešlo ani tak o vzdálenost, jako o nesmírnou přitažlivost té hloubky.

Přešli pěšinu, která se stáčela doleva, a vzdalovala se tak od samotného kraje útesu.

Doktor uchopil hůl a jednoduše poslal míček na druhou stranu.

Bobby se zhluboka nadechl a švihl. Míček se nesl vzduchem a nad propastí zmizel.

„Takhle je to, sakra, úplně pokaždé,“ řekl Bobby trpce. „Pořád dělám tu samou hloupost.“

Obcházel průrvu a shlížel dolů. Hluboko dole se třpytilo moře, ale ne každý míček se ztratil v jeho hlubinách. Sráz byl nahoře příkrý, pak se však svažoval pozvolna.

Bobby šel pomalu kolem. Věděl, že se na jednom místě dá celkem snadno slézt dolů. Alespoň nosiči holí tudy slézají – vrhnou se přes okraj a pak se, sotva dech popadají, triumfálně vynoří se ztraceným míčkem.

Bobby náhle ztuhl a zavolal na svého společníka.

„No ne, doktore, pojďte sem. Co si o tom myslíte?“

Asi patnáct metrů pod nimi ležela hromádka něčeho, co vypadalo jako staré oblečení.

Doktor zalapal po dechu.

„Propánakrále,“ řekl. „Někdo spadl z útesu. Musíme se k němu dostat.“

Bok po boku slézali oba muži po skále, přičemž fyzicky zdatnější Bobby pomáhal svému společníkovi. Konečně dorazili k zlověstně vyhlížející tmavé hromádce. Byl to asi čtyřicetiletý muž. Sice v bezvědomí, ale stále dýchal.

Doktor se pustil do vyšetření – prohmatal končetiny, změřil tep, zvedl víčka. Klekl si k němu a dokončil prohlídku. Když se pak podíval na Bobbyho, který nad ním s pocitem nevolnosti stál, pomalu zavrtěl hlavou.

„Už se nedá nic dělat,“ prohlásil. „Má to, chudák, spočítané. Zlomil si páteř. No, zřejmě to tady neznal, a když stoupla mlha, šlápl vedle. Už několikrát jsem na radnici upozorňoval, že by sem měli nechat postavit zábradlí.“

Vstal.

„Dojdu pro pomoc,“ řekl. „Zařídím, aby odtud tělo dostali. Za chvíli bude tma. Zůstaneš tady?“

Bobby přikývl.

„Už se mu nedá nijak pomoct?“ zeptal se.

Doktor zavrtěl hlavou.

„Nedá. Nebude to dlouho trvat – pulz rychle slábne. Vydrží ještě nanejvýš dvacet minut. Možná ještě před koncem nabude vědomí, ale spíš ne. Ale i tak –“

„Jasně,“ řekl Bobby rychle. „Zůstanu tady a vy klidně běžte. Kdyby přišel k sobě,“ zaváhal, „není nějaký prášek nebo něco takového –“

Doktor zavrtěl hlavou.

„Nebude trpět žádnými bolestmi,“ řekl. „Vůbec žádnými.“

Otočil se a začal rychle šplhat po útesu zpátky nahoru. Bobby ho sledoval až do chvíle, kdy na něj doktor zamával a zmizel z dohledu.

Bobby udělal asi dva kroky podél úzkého převisu, sedl si na výčnělek ve skále a zapálil si cigaretu. Ta věc jím otřásla. Až dosud se nesetkal tváří v tvář nemoci nebo smrti.

Stejně je to zpropadená smůla! Trocha mlhy za tak hezkého večera, krok vedle – a je po všem. Navíc vypadá jako fajn chlapík – na první pohled zdravý, nejspíš nikdy ani nezamarodil. Dokonce ani bledost ohlašující blížící se konec nezakryla snědou barvu jeho pleti. Určitě strávil většinu života někde venku, v přírodě, možná v cizině. Bobby si ho prohlédl důkladněji – zvlněné kaštanové vlasy, na skráních trochu prošedivělé, velký nos, mohutná brada, bílé zuby vykukující mezi pootevřenými rty. Široká ramena, pohledné šlachovité ruce. Nohy měl zkroucené do zvláštního úhlu. Bobby se zatřásl a přenesl svůj pohled zpět na obličej. Hezká tvář, veselá, odhodlaná, duchapřítomná. Oči měl asi modré –

Právě ve chvíli, kdy jeho myšlenky dorazily k očím, se oči toho muže náhle otevřely.

Byly modré – jasně a sytě modré. Dívaly se přímo na Bobbyho. V jeho pohledu nebylo nic nejistého nebo nejasného, byl naprosto při smyslech. V očích se zračila ostražitost a zároveň jako by kladly otázku.

Bobby rychle vstal a chystal se přistoupit k umírajícímu. Ještě než k němu došel, raněný promluvil. Jeho hlas nebyl slabý – zněl zřetelně a zvučně.

„Proč nepožádali Evans-“ řekl, ale více už nestihl.

Projelo jím podivné slabé zachvění, víčka se zavřela a brada spadla…

Byl mrtvý.

DRUHÁ KAPITOLA

Pokud jde o otce

Bobby k němu poklekl, ale nebylo pochyb. Neznámý muž byl mrtvý. Poslední okamžik vědomí, nenadálá otázka a pak – konec.

S omluvným výrazem sáhl Bobby zemřelému do kapsy a vyndal hedvábný kapesník, kterým s úctou zakryl mužovu tvář. Víc udělat nemohl.

Pak si všiml, že z kapsy nechtě vytáhl ještě něco. Nějakou fotografii. Než ji zastrčil zpátky, prohlédl si ji.

Byla na ní ženská tvář, zvláštním způsobem poutavá. Pohledná žena s očima daleko od sebe. Vypadala spíše jako dívka, určitě jí nebylo ani třicet. Více než krása samotná zaujalo mladíka cosi, co její krásu činilo tak přitažlivou. Pomyslel si, že je to jedna z oněch tváří, na které člověk jen tak nezapomene.

Jemně a uctivě vrátil fotografii do kapsy, ze které vypadla, a zase se posadil a čekal na doktorův návrat.

Čas ubíhal velice pomalu – alespoň čekajícímu mladíkovi to tak připadalo. A teď si ještě na něco vzpomněl. Slíbil otci, že bude na večerní mši, která začíná v šest hodin, hrát na varhany. Bylo za deset minut šest. Otec by, samozřejmě, pochopil nastalé okolnosti, ale i tak Bobby litoval, že po doktorovi neposlal vzkaz. Velebný pán Thomas Jones měl nesmírně popudlivou náturu. Byl to nervák par excellence, a když měl svou chvíli, jeho trávicí ústrojí zkolabovalo, a on tak prožíval trýznivou bolest. Ačkoli považoval Bobby svého otce za politováníhodného starého osla, měl ho velmi rád. Ctihodný otec Thomas pro změnu považoval svého čtvrtého syna za politováníhodného mladého osla a na rozdíl od shovívavějšího Bobbyho se ho snažil napravit.

Chudák otec, pomyslel si Bobby. Bude pobíhat sem a tam a nebude vědět, jestli má začít se mší, nebo ne. Rozčílí se, rozbolí ho z toho břicho a pak ani nebude moct sníst večeři. Vůbec ho nenapadne, že bych ho v tom nenechal, pokud by to nebylo nevyhnutelné – a vlastně, co na tom záleží? Jenže takhle on to nikdy brát nebude. Nikdo po padesátce nemá rozum – k smrti se trápí směšnými hloupostmi, na kterých vůbec nezáleží. Mám dojem, že byli prostě špatně vychovaní a teď už s tím nic nenadělají. Chudák táta, má rozumu, co by se za nehet vešlo!

Seděl tam a přemýšlel se směsicí náklonnosti a podrážděnosti o svém otci. Jeho život doma mu připadal jako jedna velká oběť otcovým svérázným představám a názorům. Pro pana Jonese bylo to samé jednou velkou obětí z jeho strany – obětí nepochopenou a neoceněnou mladou generací. Jak se mohou lišit pohledy na stejnou věc!

Kde ten doktor je? Už by přece měl být dávno zpátky!

Bobby vstal a nevrle zadupal. V tu chvíli nad sebou něco uslyšel a vzhlédl vděčný za to, že pomoc je nablízku a jeho služeb už nebude zapotřebí.

Nebyl to ale doktor. Byl to jakýsi neznámý muž v golfkách.

„Páni,“ řekl příchozí. „Stalo se něco? Nehoda? Můžu nějak pomoct?“

Byl to vysoký muž s příjemným tenorem. Bobby ho neviděl moc jasně, protože se už rychle stmívalo.

Vysvětlil mu, co se stalo, a neznámý jeho vyprávění prokládal šokovanými poznámkami.

„Vážně nemůžu něco udělat?“ zeptal se. „Sehnat pomoc nebo něco takového?“

Bobby mu sdělil, že pomoc už je na cestě, a zeptal se ho, jestli už náhodou není v dohledu.

„Zatím nikoho nevidím.“

„Víte,“ pokračoval Bobby, „v šest něco mám.“

„A nerad byste nechal –“

„Přesně tak,“ přitakal Bobby. „Tedy, ten chudák už je sice mrtvý a nedá se mu nijak pomoct, ale stejně –“

Zarazil se a přistihl se, že jako obvykle nemůže najít ta správná slova, která by vystihla jeho smíšené pocity.

Druhý muž však zřejmě pochopil.

„Já vím,“ řekl. „Víte co, já slezu dolů – tedy jestli budu vědět kudy – a zůstanu tu, dokud ti chlapíci nepřijdou.“

„Opravdu?“ řekl Bobby vděčně. „Abyste rozuměl, jde o mého otce. Ne že by byl zlý, ale snadno se rozčílí. Vidíte na cestu? Není tak hrozná.“

Pomáhal mu najít správný směr, až se na úzké plošině setkali tváří v tvář. Příchozímu mohlo být asi pětatřicet, měl poněkud nerozhodnou tvář, která jako by vyžadovala skřipec a malý knír.

„Neznám to tady,“ pronesl. „Mimochodem, jmenuji se Bassington-ffrench. Přijel jsem se porozhlédnout po nějakém domě. Tedy, to je ale hrozné, když se přihodí taková věc! Šlápl vedle a přepadl?“

Bobby přikývl.

„Nahoru se asi zvedla mlha,“ vysvětloval. „Tenhle úsek je dost nebezpečný. Takže zatím, moc vám děkuju. Musím si pospíšit. Je to od vás hrozně fajn.“

„Ale vůbec ne,“ protestoval druhý muž. „To by udělal každý. Přece tady toho ubožáka nemůžeme jen tak nechat – myslím, že by to nebylo zrovna nejslušnější.“

Bobby se drápal nahoru po strmé pěšině. Na vrcholu zamával na muže, který ho vystřídal, a dal se do svěžího běhu napříč krajinou. Protože chtěl ušetřit čas, přeskočil hřbitovní zeď, místo aby ji obešel a vešel branou. Vikář ho při tom s nelíčenou nelibostí pozoroval z okna sakristie.

Bylo už pět minut po šesté, ale zvon ještě vyzváněl.

Obviňování a vysvětlování bylo odloženo na později, až bude odsloužena mše. Bobby bez dechu zapadl na sedadlo starobylých varhan a jal se ovládat jejich rejstříky. Myšlenky ho instinktivně vedly k výběru Chopinova pohřebního pochodu.

Poté si vikář, spíše starostlivě než zlostně (jak sám výslovně poznamenal), vzal svého syna na paškál.

„Když něco neumíš dělat pořádně, milý Bobby,“ řekl, „je lepší to nedělat vůbec. Vím, že ty a tví mladí přátele nemáte ponětí o čase, ale Jeho bychom neměli nechat čekat. Sám ses nabídl, že budeš hrát na varhany, já tě k tomu nenutil. Místo toho si ale raději lehkomyslně někde hraješ –“

Bobby si řekl, že by měl otce zarazit dřív, než se dostane příliš daleko.

„Promiň, tati,“ prohodil s úsměvem a dobře naladěn, jak měl ve zvyku, ať už se mluvilo o čemkoli. „Tentokrát za to nemůžu. Hlídal jsem mrtvolu.“

„Co že jsi dělal?“

„Hlídal jednoho chlápka, co spadl z útesu. Víš, tam jak je ta průrva u sedmnácté jamky. Zrovna se tam dostala mlha a on šel nejspíš pořád rovně a přepadl.“

„Proboha!“ vykřikl vikář. „Taková tragédie! Byl ten muž na místě mrtvý?“

„Ne, byl jenom v bezvědomí. Zemřel chvíli po tom, co odešel doktor Thomas. Jenže já jsem si, samozřejmě, říkal, že bych tam měl zůstat – nemohl jsem jen tak zmizet a nechat ho tam. A pak se objevil další chlápek, tak jsem mu předal funkci hlavního truchlícího a pádil sem, jak rychle to jen šlo.“

„Ach, milý Bobby,“ vzdychl vikář. „Copak nic neotřese tvojí politováníhodnou bezcitností? Trápí mě to víc, než můžu vyslovit. Tváří v tvář jsi se setkal se smrtí – s náhlou smrtí, a ty si z toho klidně děláš legraci! Ani to s tebou nehne! Pro vaši generaci je všechno – úplně všechno – jen legrace, ať je to jakkoli vážné, jakkoli svaté.“

Bobby zašoupal nohama.

Když váš otec nepochopí, že si z něčeho děláte legraci jen proto, že je vám z toho úzko, tak to prostě nepochopí. Takové věci se těžko vysvětlují. Když se nachomýtnete k nějaké smrti nebo jiné tragédii, nesmíte věšet hlavu.

Jenže co můžete čekat? Lidi po padesátce nic nechápou. Mají prazvláštní představy a názory.

Řekl bych, že za to může válka, pomyslel si Bobby. Poznamenala je a oni už se z toho nikdy nedostanou.

Styděl se za svého otce a zároveň mu ho bylo líto.

„Promiň, tati,“ řekl s přesvědčením, že vysvětlování nemá smysl.

Vikářovi bylo syna líto – vypadal nesvůj – ale zároveň se za něj styděl. Ten chlapec nemá ponětí o vážnosti života. I ta jeho omluva byla rozpustilá a ani trochu kajícná.

Vydali se směrem k vikářství a oba se nesmírně snažili najít omluvu pro toho druhého.

To jsem zvědav, pomyslel si vikář, kdy začne Bobby něco dělat…?

To jsem zvědav, pomyslel si Bobby, jak dlouho to tady ještě vydržím…?

Přesto se ale měli oba dva velice rádi.

TŘETÍ KAPITOLA

Cesta vlakem

Bobby netušil, že jeho dobrodružství bude mít pokračování. Další den ráno se vydal do města za kamarádem, který se chystal otevřít si autodílnu a měl za to, že by pro něj mohla být Bobbyho spolupráce přínosná.

Bobby vše vyřídil k oboustranné spokojenosti a o dva dny později se vracel domů vlakem odjíždějícím z Paddingtonu v 11.30. Vlak sice stihl, ale jen taktak – když dorazil na nádraží, hodiny ukazovaly 11.28. Doslova prolétl podchodem a vřítil se na třetí nástupiště právě ve chvíli, kdy se vlak rozjížděl. Vrhl se do nejbližšího vagonu, nedbaje pobouřených průvodčí a nosičů, kolem kterých proběhl.

S trhnutím otevřel dveře, spadl na všechny čtyři, zvedl se, vtom za ním nějaký mrštný nosič dveře zabouchl a Bobby se ocitl v kupé s jediným cestujícím.

Byl to vůz první třídy a v rohu ve směru jízdy seděla brunetka a kouřila. Měla na sobě červenou sukni, krátký zelený kabátek a slušivý modrý baret a – ačkoli se tak trochu podobala opičce nějakého flašinetáře (měla velké smutné hnědé oči a její tvář jako by nabírala k pláči) – vypadala velice přitažlivě.

V půli omluv se Bobby zarazil.

„No ne, Frankie, to jsi ty!“ řekl. „Neviděl jsem tě celou věčnost.“

„Já tebe taky ne. Sedni si a povídej.“

Bobby se ušklíbl.

„Nemám správný lístek.“

„To nevadí,“ řekla Frankie mile. „Já to za tebe doplatím.“

„Má mužskost se ve mně při té myšlence bouří,“ namítal Bobby. „Přece za sebe nenechám platit dámu?“

„Dneska už se asi ani k ničemu jinému nehodíme,“ prohodila Frankie.

„Doplatím to sám,“ prohlásil hrdinsky Bobby, když se u dveří do chodbičky objevila statná postava muže v modrém.

„Nech to na mně,“ řekla Frankie.

Vlídně se usmála na průvodčího, který se dotkl své čepice, vzal si od Frankie jízdenku a proštípl ji.

„Pan Jones za mnou zrovna přišel na kus řeči,“ řekla. „Nevadí to, viďte?“

„To je v pořádku, milostivá. Předpokládám, že se pán nezdrží dlouho.“ Taktně si odkašlal a významně dodal: „Neobjevím se tu znovu dřív než za Bristolem.“

„Co zmůže obyčejný úsměv,“ prohodil Bobby, když průvodčí odešel.

Lady Frances Derwentová zamyšleně zavrtěla hlavou.

„Neřekla bych, že to bylo tím úsměvem. Spíš je to tím, že má otec ve zvyku dávat všem při každé své cestě pět šilinků jako spropitné.“

„Myslel jsem, Frankie, že už ses z Walesu nadobro odstěhovala.“

Frances si vzdychla.

„Vždyť to znáš. Víš přece, jak dokážou být rodiče děsní. No a navíc – kdybys viděl, v jakém stavu jsou tam koupelny! A nemáš se čím zabavit a s kým si popovídat – a v dnešní době se na venkov nikdo nehrne. Ale oni prý šetří a nemůžou jet tak daleko. Takže co si má jejich děvče počít?“

Bobby věděl, o co jde, a smutně potřásal hlavou.

„Po té včerejší party mám ale dojem,“ pokračovala Frankie, „že doma ještě nemusí být nejhůř.“

„Co se tam dělo?“

„Vůbec nic. V podstatě party jako každá jiná. Měla začít v půl deváté v Savoyi. Pár se nás přihrnulo kolem čtvrt na deset a samozřejmě jsme se připojili k nějakým úplně cizím lidem a teprve v deset se to vysvětlilo. Dali jsme si večeři a pak se vydali do Marionetty – proslýchalo se, že tam bude šťára, ale kde nic tu nic – bylo tam skoro mrtvo, tak jsme si dali pár drinků a přesunuli se do Bullringu, ale tam to bylo ještě zabitější, takže jsme zašli do nějakého kiosku, pak do nějaké rybárny a pak nás napadlo, co takhle stavit se na snídani u Angelina strýce a že uvidíme, jak z toho bude v šoku, ale nebyl – snad jenom trochu otrávený. A pak jsme to rozpustili. Vážně, Bobby, nic moc.“

„Asi ne,“ potlačoval Bobby záchvěv závisti.

Ani v těch nejbláznivějších chvílích ho nenapadlo, že by mohl být členem Marionetty nebo Bullringu.

Jeho přátelství s Frankie bylo poněkud zvláštní.

Jako malí si chodili Bobby a jeho bratři hrát s dětmi ze zámku. Jako dospělí už se moc často nevídali. A když na sebe přece jen narazili, stále se oslovovali křestními jmény. Čas od času se Frankie stavila doma a pak za ní přišli bratři Jonesovi a zahráli si spolu tenis. Frankie a její dva bratři ale nebyli nikdy pozváni na vikářství. Mlčky se předpokládalo, že by to pro ně nebylo zábavné. Na druhou stranu, k tenisu byli vždy zapotřebí další hráči. I přes oslovování křestními jmény panovaly v jejich vztahu jisté rozpaky. Derwentovi se zřejmě snažili být o něco přátelštější, než museli, aby tak ukázali, že mezi rodinami ‚není rozdílu‘. Jonesovi se zase chovali dost formálně, aby se nezdálo, že vyžadují větší náklonnost, než jaká je jim nabízena. Obě rodiny už teď neměly kromě několika dětských vzpomínek nic společného. Přesto měl ale Bobby Frankie velmi rád a byl vděčný za každou příležitost, při které je Osud svedl dohromady.

„Už mě všechno unavuje,“ postěžovala si Frankie zemdleným hlasem. „Tebe ne?“

„Ne, asi ne.“

„Tak to je skvělé,“ řekla Frankie.

„Netvrdím, že jsem zrovna plný elánu,“ snažil se Bobby o vysvětlení bez depresivního dojmu. „Nemůžu vystát lidi, co překypují elánem.“

Frankie se zatřásla už jen při vyslovení toho slova.

„Já vím,“ zamumlala. „Jsou příšerní.“

Oba se na sebe s pochopením podívali.

„Mimochodem,“ řekla najednou Frankie. „Jak to bylo s tím mužem, co spadl z útesu?“

„Našli jsme ho s doktorem Thomasem,“ řekl Bobby. „Jak ses o tom dozvěděla, Frankie?“

„Z novin. Podívej.“

Prstem mu ukázala krátký článek nadepsaný ‚Osudná nehoda v mlze‘.

Oběť tragédie, jež se stala u Marchboltu, byla včera v noci identifikována pomocí fotografie, kterou u sebe muž měl. Ukázalo se, že jde o fotografii paní Caymanové, která byla o tragédii informována a okamžitě přijela do Marchboltu a identifikovala mrtvého jako svého bratra, Alexe Pritcharda. Pritchard strávil posledních deset let mimo Anglii, nedávno se vrátil z Thajska a vydal se na túru. Soudní vyšetřování příčiny smrti se bude konat zítra v Marchboltu.

Bobby se v myšlenkách vracel k poutavé tváři na fotografii.

„Asi budu muset jít zítra svědčit,“ řekl.

„To bude vzrušující. Půjdu si tě poslechnout.“

„Myslím, že na tom nic vzrušujícího nebude,“ řekl Bobby. „Vždyť jsme ho tam jenom našli.“

„Byl mrtvý?“

„Ne, tehdy ne. Zemřel asi za čtvrt hodiny. Byl jsem tam s ním sám.“

Zarazil se.

„To muselo být dost hrozné,“ řekla Frankie s tím samozřejmým pochopením, které Bobbyho otec postrádal.

„On ale nic necítil.“

„Ne?“

„Ale i tak, víš, vypadal tak strašně živě – je mi nanic z toho, že zrovna takový člověk skončí kvůli šlápnutí vedle v jednom malém hloupém návalu mlhy.“

„Rozumím,“ řekla Frankie se stále stejným pochopením a soucitem.

„Viděls tu jeho sestru?“ zeptala se vzápětí.

„Ne, byl jsem dva dny ve městě. Musel jsem za jedním svým kamarádem, se kterým si chceme otevřít autodílnu. Určitě si na něj pamatuješ – Badger Beadon.“

„Myslíš?“

„Ale jistě. Musíš si přece pamatovat starého dobrého Badgera. Šilhá.“

Frankie svraštila obočí.

„Strašně hloupě se směje – ho ho ho – asi tak,“ snažil se připomenout Bobby.

Frankie měla stále svraštělé obočí.

„Jako malý spadl z poníka,“ pokračoval Bobby. „Zapadl hlavou do bahna a my ho museli vytáhnout za nohy.“

„Aha!“ vzpomněla si Frankie. „Už vím. Koktal.“

„To mu zůstalo,“ řekl Bobby.

„Neměl náhodou kuřecí farmu, která pak zkrachovala?“ připomínala Frankie.

„Přesně tak.“

„A pak pracoval u nějakého burzovního makléře a za měsíc ho vyhodili?“

„Tak tak.“

„A pak ho poslali do Austrálie a on se vrátil?“

„Ano.“

„Bobby,“ řekla Frankie, „doufám, že do toho podniku nehodláš vložit svoje peníze?“

„To bych nejdřív nějaké musel mít,“ odpověděl Bobby.

„To je jedině dobře,“ uklidnila se Frankie.

„Badger se samozřejmě pokoušel sehnat někoho, kdo by mohl investovat aspoň nějaký kapitál,“ pokračoval Bobby, „ale není to tak jednoduché, jak by sis mohla myslet.“

„Když se kolem sebe podíváš,“ pronesla Frankie, „řekl bys, že lidi nemají rozum – ale mají.“

Bobbymu snad konečně došel význam všech poznámek, které Frankie prohodila.

„Podívej, Frankie,“ řekl. „Badger je jeden z nejlepších – z těch úplně nejlepších.“

„To oni jsou vždycky,“ řekla Frankie.

„Kdo ‚oni‘?“

„Ti, co jedou do Austrálie a zase se vrátí. Kde vzal peníze na rozjezd té autodílny?“

„Jeho teta nebo tak něco zemřela a odkázala mu garáž na šest aut se třemi místnostmi a jeho rodiče vyplázli sto liber, aby si za ně mohl koupit nějaká ojetá auta. Nevěřila bys, jaký se s tím dá dělat výhodný obchod.“

„Jednou jsem si jedno takové koupila,“ řekla Frankie. „Je to bolestná vzpomínka, raději změňme téma. Proč jsi odešel od námořnictva? Nepropustili tě přece – v tvém věku?“

Bobby se začervenal.

„Oči,“ řekl stroze.

„Pamatuju si, žes měl s očima vždycky problémy.“

„Já vím, ale dařilo se mi s tím vždycky nějak projít. Pak přišla zahraniční služba – to víš, tam už si na nás posvítili. Takže jsem musel odejít.“

„Smůla,“ zamumlala Frankie a podívala se z okna.

Nastalo výmluvné mlčení.

„Stejně je to škoda,“ vybuchl Bobby. „Nemám tak špatné oči – prý už se to ani nebude zhoršovat. Klidně jsem tam mohl zůstat.“

„Vypadají dobře,“ řekla Frankie.

Zadívala se přímo do vlídných hnědých hlubin.

„Takže jak vidíš,“ řekl Bobby, „jdu do toho s Badgerem.“

Frankie přikývla.

Otevřely se dveře a obsluha oznámila: „První oběd.“

„Půjdeme?“ zeptala se Frankie.

Přesunuli se do jídelního vozu.

V době, kdy se měl objevit průvodčí, se Bobby na chvíli takticky vytratil.

„Neměli bychom moc pokoušet jeho svědomí,“ řekl.

Frankie však vyslovila pochybnosti o tom, zda průvodčí nějaké svědomí vůbec mají.

Těsně po páté hodině dorazili do Silehamu – stanice, ze které se dalo dojít do Marchboltu.

„Bude na mě čekat auto,“ řekla Frankie. „Svezu tě.“

„Díky. Aspoň nebudu muset tuhle zatracenou věc vláčet dvě míle.“

Přezíravě kopl do svého kufru.

„Tři míle, ne dvě,“ opravila ho Frankie.

„Když jdeš zkratkou přes golfové hřiště, tak dvě.“

„Tou, kde –“

„Ano – kde spadl ten chlapík.“

„Předpokládám, že ho nikdo neshodil?“ zeptala se Frankie, když podávala služce kufr s oblečením.

„Neshodil? Panebože, ne! Proč?“

„No, bylo by to tak mnohem víc vzrušující, ne?“ prohodila Frankie ledabyle.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Vyšetřování

Další den se konalo vyšetřování příčiny smrti Alexe Pritcharda. Doktor Thomas vypovídal ohledně nalezení těla.

„Jevila v době nálezu oběť známky života?“ zeptal se koroner.

„Ano, zesnulý tehdy ještě dýchal. Nebyla však naděje, že by se vzpamatoval.“

Pak se doktor pustil do odborného výkladu.

„Řečeno laicky,“ snažil se koroner zachránit porotu, „muž měl zlomenou páteř?“

„I tak se to dá říci,“ připustil smutně doktor Thomas.

Pak popisoval, jak šel sehnat pomoc, zatímco Bobby zůstal u umírajícího muže.

„Pokud byste se měl vyjádřit k příčině této tragédie, jaký je váš názor, doktore Thomasi?“

„Podle mého názoru s největší pravděpodobností (a vzhledem k neexistenci jakýchkoli poznatků o jeho momentálním duševním rozpoložení) zesnulý nešťastnou náhodou přepadl přes okraj útesu. Od moře stoupala mlha a v dotyčném místě se pěšina prudce stáčí. Kvůli mlze si zřejmě onen muž tohoto nebezpečného místa nevšiml a pokračoval stále rovně – stačily dva kroky a dostal se přes okraj.“

„Nenašel jste žádné známky násilí, které by ukazovaly na zavinění další osoby?“

„Mohu prohlásit pouze to, že veškerá zranění, ke kterým došlo, se dají beze zbytku přičíst nárazům těla na skálu při pádu ze zhruba patnácti metrů.“

„A pokud jde o možnost sebevraždy?“

„Tato varianta se, samozřejmě, nedá vyloučit. Zda muž přepadl nešťastnou náhodou, či tak učinil úmyslně, nemohu posoudit.“

Jako další byl předvolán Robert Jones.

Bobby líčil, jak hrál s doktorem golf a podařilo se mu odpálit míček do moře. V té době se zvedala mlha, a zhoršovala tak viditelnost. Měl dojem, že zaslechl výkřik, a napadlo ho, jestli nemohl jeho míček zranit někoho, kdo šel právě po cestě. Nakonec však usoudil, že míček nemohl tak daleko doletět.

„Našel jste ten míček?“

„Ano, ležel asi sto metrů od cesty, blíže k nám.“

Pak popisoval, jak se s doktorem posunuli k další jamce a on sám odpálil míček do průrvy.

Koroner ho přerušil, neboť zde by Bobbyho výpověď byla pouze opakováním toho, co již řekl doktor. Podrobně se ho však vyptával na zmíněný výkřik, který Bobby zaslechl – nebo se alespoň domníval, že ho zaslechl.

„Byl to prostě výkřik.“

„Volání o pomoc?“

„To ne. Jen takový krátký výkřik. Vlastně jsem si nebyl jistý, že jsem to skutečně slyšel.“

„Něco jako leknutí?“

„To spíš,“ souhlasil Bobby s povděkem. „Byl to takový zvuk, jaký by asi vydal člověk, kterého by nečekaně zasáhl míček.“

„Nebo jako kdyby šlápl naprázdno tam, kde očekával cestu?“

„Ano.“

Bobby pak ještě dovyprávěl, jak muž zemřel asi pět minut poté, co se doktor odebral vyhledat pomoc, a jeho výslech skončil.

Koroner už byl jako na trní, aby dokončil tento jednoznačný případ.

Předvolána byla paní Caymanová.

Bobby zklamaně zalapal po dechu. Kam se poděla tvář z té fotografie, kterou vytáhl mrtvému muži z kapsy? Fotografové jsou ti nejhorší podvodníci, pomyslel si Bobby opovržlivě. Ta fotka už zřejmě musela pár let pamatovat, ale i tak by člověk stěží uvěřil, že se z tak půvabné krásky s očima doširoka otevřenýma může stát tahle nestoudně vyhlížející žena s vytrhaným obočím a očividně obarvenými vlasy. Čas, napadlo náhle Bobbyho, je hrozná věc. Jak asi bude vypadat za dvacet let třeba taková Frankie? Lehce se otřásl.

Amelia Caymanová, bydlištěm v Zahradách svatého Leonarda 17 v Paddingtonu, mezitím vypovídala.

Zesnulý byl její jediný bratr, Alexander Pritchard. Naposledy ho viděla den před osudnou tragédií, kdy jí oznámil svůj záměr vydat se na putování po Walesu. Její bratr se nedávno vrátil z Východu.

„Jevil se být v obvyklém a spokojeném rozpoložení?“

„Naprosto. Alex byl vždycky dobře naladěný.“

„Pokud je vám známo, nic ho netrápilo?“

„Ach, to určitě ne, tím jsem si jistá. Těšil se na ten výlet.“

„Nevyskytly se u něj v poslední době nějaké finanční potíže nebo problémy jiného rázu?“

„Tak to vám nepovím,“ řekla paní Caymanová. „Víte, vrátil se nedávno. Předtím jsme se deset let neviděli a on toho nikdy moc nenapsal. Ale několikrát mě v Londýně vzal do divadla nebo na oběd a koupil mi i nějaké dárky, takže bych neřekla, že se mu nedostávalo peněz. A nejspíš nešlo ani o jiné problémy – měl pořád skvělou náladu.“

„Jaké bylo povolání vašeho bratra, paní Caymanová?“

Žena se zdála být poněkud v rozpacích.

„No, já vlastně ani pořádně nevím. Pátrání po vzácných nerostech – tak tomu vždycky říkal. V Anglii pobýval velmi zřídka.“

„Nevíte o ničem, co by ho mohlo dohnat k sebevraždě?“

„Vůbec ne a ani se mi nechce věřit tomu, že by něco takového udělal. Musela to být nehoda.“

„Jak si vysvětlujete, že váš bratr u sebe neměl žádné zavazadlo, dokonce ani batoh?“

„Batoh nerad nosil. Měl v plánu posílat obden balíčky. Jeden takový poslal den před tím, než odjel – byly tam věci na spaní a ponožky, jenže si v adrese spletl Derbyshire s Denbigshirem, takže se sem ten balík dostal až dnes.“

„Ach tak. To tedy vysvětluje onen poněkud zarážející fakt.“

Paní Caymanová pak popsala, jak se o všem dozvěděla prostřednictvím fotografa, jehož adresa byla na zadní straně fotografie, kterou u sebe měl její bratr. Se svým manželem přijela do Marchboltu a okamžitě poznala bratrovo tělo.

Při vyslovení posledních slov slyšitelně popotáhla a začala plakat.

Koroner ji několika konejšivými slovy utěšil a propustil ji.

Pak se obrátil k porotě. Jejím úkolem bylo určit, jakým způsobem muž zemřel. Celá záležitost se naštěstí jevila jako zcela jasná. Nebylo známo, že by se pan Pritchard potýkal s jakýmikoli problémy, prožíval depresi či byl v takovém psychickém stavu, který by ho přivedl k myšlence na sebevraždu. Naopak se těšil pevnému zdraví, byl v dobrém rozpoložení a těšil se na plánovaný výlet. Šlo tedy, bohužel, zřejmě o to, že v mlze se cesta podél útesu stala nebezpečnou, a snad mu dají zapravdu, že je nejvyšší čas s tím něco udělat.