Copyright © Michal Viewegh, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4499-9

„Když jsem to udělal jednou (vydal deník), napodruhé je zbytečné zdržovat se vysvětlováním. Výhodou opakovaného zločinu je, že nemusíte ztrácet čas omluvami. Prostě to uděláte znovu.“

Další báječný rok, pátek 1. ledna 2010

Slovo autora

Po denících z let 2005 a 2010 (Báječný rok a Další báječný rok) jsem původně chtěl psát a samozřejmě i knižně vydat deník roku 2015 (trochu rouhavě jsem přemýšlel o názvu Poslední báječný rok), a pěkně symetricky – ona úvaha má totiž jistou „pětiletkovou“ logiku – tak svou deníkovou trilogii završit. Jenomže život je, jak známo, to, co se děje, zatímco si děláme jiné plány… V prosinci 2012 mi praskla srdeční aorta a málem jsem umřel – a to jediné, co jsem v průběhu následujícího roku ve svém tristním zdravotním stavu dokázal jakž takž napsat, byly občasné kratičké deníkové zápisky… Tento neplánovaný „deníček pacienta“ (jak knížku kdosi jízlivě, avšak nikoli úplně nepravdivě nazval) vyšel pod názvem Můj život po životě v roce 2013, a nezamýšleně tak v mých spisovatelských plánech časově předběhl a zčásti i suploval výše zmiňovaný deník roku 2015, jímž jsem původně ještě coby zcela zdravý, sebevědomý a racionálně uvažující spisovatel hodlal svou deníkovou trilogii zakončit.

Proto tedy – po sedmileté odmlce – až deník roku 2020…

LEDEN

Středa 1. ledna

Nový rok v mém sázavském domě začal tradičním mnohahodinovým úklidem po silvestrovském večírku, který se ovšem docela povedl: můj nejbližší soused Petr P. koupil tři kila krevet, má přítelkyně Monika nachystala chlebíčky a jednohubky a já – jak jinak – obstaral víno. Přišli i další sousedé, bratr Pepa se ženou a tradičně dorazili i Jarda Dušek s manželkou Ivetou… Jak člověk pozná, že má (díkybohu) opravdu hodně přátel? Když den po Silvestru TŘIKRÁT naplní myčku nádobí… napsal jsem na svůj Facebook.

V souvislosti s touto citací si uvědomuji, že právě letošní facebookové stránky mohou pro tyto deníkové zápisky představovat malý konkurenční problém. Pokusím se možný střet zájmů (ono předpokládané kanibalské plagiátorství) minimalizovat, a předejít tak možnému obvinění, že vykrádám sám sebe. Na facebookové stránky – které jsem si mimochodem nezaložil z osobních pohnutek, nýbrž na popud svého nakladatelství – píšu tak dvakrát třikrát týdně, tedy s nižší frekvencí, než hodlám tvořit tento deník. Především se však vynasnažím, aby se tyto zápisky s mými facebookovými posty příliš nepřekrývaly a aby zde tak moji facebookoví příznivci našli maximum nových, originálních textů… Navíc je tu jeden poměrně významný rozdíl (hovořící ve prospěch tohoto deníku): do obsahu mých příspěvků na oblíbené sociální síti občas zasahuje marketingové oddělení mého nakladatelství, které mne tu a tam vyzve, abych psal méně depresivně, více optimisticky nebo už raději nezmiňoval exmanželku, zatímco v deníku jsem sám sobě pánem, a mám tudíž zcela neomezený prostor a… Depresivním stavům zde proto mohu podléhat, jak se mi zlíbí, a ve svých glosách o exmanželce – stejně jako v těch o svém bývalém nakladateli nebo českém prezidentovi – si nemusím brát žádné optimistické servítky.

Pátek 3. ledna

Ale proč vůbec znovu deník? Zmapovat a pojmenovat tajuplné přítokové kanály spisovatelské inspirace je obtížný úkol. Nebo civilněji: určit, kde, kdy a jak se u spisovatele rodí rozhodnutí napsat povídku, román nebo deník, není snadné. Třeba já (ach, ty sebestředný zmetku!) jsem nedávno dopsal a odevzdal román Přehnaně zdvořilý Leopold, a navíc už nějaký čas pracuji na volném pokračování románů Biomanželka a Biomanžel (s pracovním názvem Dula), takže jsem opravdu (pokud mi to věříte) nečekal, že se dnes ráno probudím s neurčitě provinilým pocitem jakési blíže nespecifikované nesplněné povinnosti – s pocitem, který pak jako objektiv fotoaparátu zaostřil na jedno zcela konkrétní místo v mém podvědomí: no jo, už je 3. ledna, uvědomil jsem si takřka okamžitě, s nebývalou jasnozřivostí. A já si přece od Nového roku hodlal psát deník… Po snídani jsem proto chtěl ihned začít s nezbytnými přípravami, tj. především s rychločtením obou předchozích dílů (viz předmluva), jenže v hostovském pokoji v knihovničce se svými více než třiceti tuzemskými knižními tituly jsem našel jen Báječný rok, zápisky roku 2005, ale Další báječný rok, deník roku 2010, na příslušné polici chyběl (a objevil jsem ho až o týden později). Trochu rozladěně jsem se začetl do první stránky Báječného roku:

„Sobota 1/1 2005

Novoroční oběd u rodičů: otec chce na rozdíl od ostatních poslouchat Klausův projev, takže nám stydne čočka s uzeným.“

Vlastně už jsou dneska mrtví oba: popel mého otce odpočívá v pokoji na sázavském hřbitůvku pod pískovcem z Hvaru (s vytesaným nápisem „Dobro došli“) a Václav Klaus je politická zombie.

„Neděle 2/1 2005

Procházka s (těhotnou) Veronikou a (sotva dvouletou) Sárou. U řeky se k nám připojí Jarda Dušek a jdeme krmit ovce přezimující v jedné z nedalekých zahrad.“

No a letos, 1. ledna 2020, má bývalá manželka Veronika výše zmíněné, dnes sedmnáctileté dceři Sáře a samozřejmě i její dnes patnáctileté sestře Báře (která se tenkrát novoroční procházky nemohla zúčastnit, neboť ještě nebyla na světě) porodila bratříčka Damiana.

„Čtvrtek 31/3 2005

Přecházíme do porodního pokoje. Veronika leze do vany, usedám vedle ní a dělám to jediné, co můžu, přikládám jí na čelo studenou žínku. Přichází primář Kavan, porod začíná. Veronika všechno zkušeně zvládá, za půlhodinku je Bára na světě. Slabounce zapláče, potom se ztiší a pozoruje nás tmavýma očima… Mám slzy v očích, selhává mi hlas. Střihám pupeční šňůru, na primářův pokyn si svlékám tričko a dostávám Báru do náruče: potěší mě, že reaguje na můj hlas. Mám tři dcery.“

Neděle 5. ledna

Nad těmi dvěma pátečními emotivními citacemi z ledna a března 2005 dnes ráno zaváhám (možná i proto, že mám po včerejší noci, strávené v sázavském baru VIDERO, kocovinu), ale nakonec se rozhoduji je nemazat – mimo jiné i proto, že jakožto bývalý atlet a zároveň autor několika deníků vím, že u tohoto žánru (na rozdíl od povídky, novely nebo románu) stejně jako u vytrvalostního běhu (na rozdíl třeba od sprintu nebo čtyřstovky) není důležité, jak rychle odstartujete, neboť trať je jaksi příliš dlouhá, než aby na rychlém startu nějak příliš záleželo.

A po pravdě se taky dnes mnohem více zabývám onou již zmiňovanou otázkou, zda se DENÍK a FACEBOOK nebudou vzájemně požírat. Napadlo mě následující jednoduché pravidlo: pokud v tomto deníku budu chtít ze svého Facebooku citovat, udělám to v kurzívě, abych na to čtenáře upozornil. Celý problém pak vcelku uspokojivě dořeším následujícím zápiskem na své facebookové stránky:

Moji milí FB příznivci, musím vám něco říct (jakmile jsem tohle napsal, začal jsem si připadat jako manžel, který své nic netušící ženě oznamuje, že má milenku). No tak do toho: ZAČAL JSEM SI PSÁT DENÍK.

Ano, je to tak, celý tento rok vám budu zahýbat.

Rád bych samozřejmě naše manželství udržel, takže se vám budu věnovat téměř jako dřív – možná jen občas nebudu pár dní doma (a pokud budu, uslyšíte ode mne asi dost podobné věty, jako jsem pár dní či hodin předtím říkal té druhé). Doufám nicméně, že mi mou nevěru nakonec odpustíte! Slibuji na svou čest, že až na konci roku 2020 svou dočasnou milenku opustím – což zcela určitě udělám –, budu zase jen váš!

Možná by i zde – stejně jako na mém Facebooku – měl nyní být smajlík – ☺

Pondělí 6. ledna

Včera mě bůhvíproč napadla tato banalita: pokud letos umřu, stanou se tyto stránky Nedokončeným deníkem – tedy za předpokladu, že umřu až v druhé půli roku, kdy už by text měl mít vydatelný rozsah. Tak či onak bude tento deník mou asi třicátou druhou vydanou knihou (před chvílí jsem to dvakrát zkusil z hlavy sečíst, ale pokaždé mi vyšel jiný výsledek). Ne, nemyslím si, že jsou to všechno vynikající díla, jež dokládají mou celoživotní vrcholnou spisovatelskou formu, ale minimálně se za žádné z nich nestydím, a mnohé dokonce asertivně považuji za knihy buď velmi dobré (třeba Účastníky zájezdu, Povídky o lásce, Biomanželku a Biomanžela či Krátké pohádky pro unavené rodiče), nebo dokonce – Bůh mi odpusť mou domýšlivost – skvělé (Báječná léta pod psa, Andělé všedního dne).

Právě vydaná Česká kniha rekordů navíc tvrdí, že jsem s více než milionem výtisků nejprodávanějším českým spisovatelem. No, to mě samozřejmě těší (jakkoli odhaduji, že jsou to spíše miliony dva – což je ovšem hausnumero, které lze stejně těžko potvrdit, jako vyvrátit, neboť přesný počet prodaných výtisků více než tří desítek mých knih, z nichž velká část vyšla v jedné i více reedicích, už asi nikdy nikdo nespočítá).

Otázka na (moje) tělo: umím psát? Psát, tj. vršit na sebe smysluplné, aspoň trochu elegantní a tu a tam snad i jakž takž chytré či jakž takž vtipné věty, jistě umím (každý, kdo za rok dokáže napsat dvaapadesát fejetonů, které mu otisknou v renomovaných novinách, perem vládne). Pokud dostanu (odkudsi shůry) dobrý námět na příběh, troufám si říct, že ho většinou dokážu slušně odvyprávět. Jenže distribuce nápadů shora poslední dobou trochu vázne – než jsem přesvědčil sám sebe, že volné pokračování Biomanželky a Biomanžela není jalový nápad, proseděl jsem ve své pracovně bez nadsázky stovky hodin.

Co jsem chtěl tímhle lehce zmateným zápiskem říct? Už nevím.

Tak o něčem úplně jiném: tu a tam (jednou dvakrát měsíčně, opravdu ne častěji) se z různých důvodů – z čiré škodolibosti, z pomstychtivosti, ze vzteku, ze sentimentu nebo i z jakési zbytkové lásky – na pár minut podívám na exmanželčin Facebook. Koupání s delfíny (a se svým novým partnerem) na dovolené v Egyptě aktuálně popisuje takto: „Nebojím se napsat, že jsme se setkali i s vyššími stavy vědomí.“

No vidíš, pomyslím si. A já se do nich kvůli tobě dostal i u nás v Čechách!

Veronika také cituje (skoro se mi chce napsat „Veronika také samozřejmě cituje“) Buddhu: „Láska je odvaha, která se nebojí ničeho na světě.“

Jo, jo, to jsem si u ní bohužel osobně ověřil.

Dnes odpoledne musím ze Sázavy odjet na pražský křest knihy básnířky a organizátorky jihočeského literárního života Alenky Vávrové (slíbil jsem jí to a na pozvánce jsem uveden jako kmotr). Zcela jistě tam ze své sbírky bude i číst, čehož se nepatrně obávám, neboť na čteních básníků si většinou připadám jako detektiv Columbo na módní přehlídce.

No, uvidíme…

Středa 8. ledna

Ani včera, ani minulý týden, a po pravdě řečeno ani v uplynulých zhruba deseti letech jsem na zahradě svého sázavského domu neprovedl vůbec žádné, natož pak zásadní změny. Včera jsem namísto toho už několikátý den po sobě (a ve zbytečně horečnatém zápalu) psal poznámky a zkušební partie k již zmiňovanému novému románu s názvem Dula, takže když mi na samém sklonku odpoledne zavolal kamarád a soused Petr, zda se u něj a jeho partnerky Káti nechci večer stavit na skleničku a brčko, stále jsem ještě seděl na svém tradičním pracovním místě před monitorem starého počítače. Vzhledem k tomu, že jsem měl svou standardní pracovní dobu v té chvíli již odpracovanou (dokonce s přesčasem), soubor s názvem Dula jsem uložil, počítač vypnul, stříkl si za košili parfém, vzal z ledničky lahev moravského ryzlinku a pršut z Tesca a přes svou zarostlou a zanedbanou zahradu odkráčel brzkou tmou k sousedům (a jako obvykle se u nich zdržel skoro do půlnoci) – je to zkrátka přesně tak, jak to pro letošní rok pro mé astrologické znamení (Beran) předpovídá dnešní magazín Doma DNES: „Do žádných zásadních změn na zahradě se vám nechce.“

A ještě dvakrát z novin – u oběda jsem před chvílí přečetl nejen ty dnešní, ale i ty včerejší, které jsem kvůli psaní nového románu nestihl ještě ani prolistovat (sice obvykle píšu jen dopoledne, ale včera jsem si z důvodů, které už dnes nechápu, dobrovolně vzal i odpolední šichtu). Ale k těm novinám: mnohamilionový zloděj (a notorický lhář) David Rath dostal do své cely z humánních důvodů lepší matraci, zatímco americký producent Weinstein, obviněný ze sexuálního zneužívání, dostane doživotí, dočetl jsem se v MF DNES.

To jsou paradoxy, pane Vaněk!

A přes fotku (opět v novinách), odporně kostnaté anorektičky držící v rukou cenu zahraničních kritiků Zlatý glób, v níž jsem až po přečtení spodního popisku zděšeně rozpoznal kdysi půvabně buclatou Bridget Jonesovou alias herečku Renée Zellwegerovou, ještě oslím můstkem k dietám: svým třem krásným, zdravě rostlým dcerám tímto vzkazuji, že vydědím kteroukoli z nich, která by jakoukoli podobně drastickou kúru chtěla držet!

Čtvrtek 9. ledna

Je mi líto, ale nemá-li být deník nepravdivý nebo minimálně nedostatečně upřímný, neměl by se jeho pisatel (řečeno metaforicky) uměle zkrášlovat v jakémsi deníkovém fotošopu, nýbrž naopak s maximální možnou poctivostí pravdivě zaznamenat i své případné vady na kráse a charakteru. Pokud autor tohoto deníku například ve středu v noci podlehne mrzké tělesné touze („Dokážu odolat všemu kromě pokušení!“ – Oscar Wilde) a dívá se na internetu skoro hodinu na porno a samozřejmě při tom i masturbuje (nebo se o to pokouší), neměl by být pokrytec a měl by to přiznat. Souhlasím.

Musí se však autor deníku svěřovat i s tím, na kterých konkrétních pornostránkách navzdory své veškeré upocené snaze nebyl úspěšný a na kterých mu to naopak šlo – jak se říká – skoro samo? ☺

A čerstvý zápisek z mého Facebooku:

V sedmapadesáti letech si člověk občas (třeba když čte v novinách o náhlých úmrtích čtyřicátníků a padesátníků) připustí i některé myšlenky, které dříve kategoricky odmítal – například tu, že by mohl začít psát své paměti dřív, než bude pozdě.

Zároveň si ale v duchu – a teď tedy i ve svém deníku a před chvílí také na Facebooku – říkám: opravdu se spisovatel, který kro-mě více než tří desítek jiných knih napsal a vydal i dva objemné deníky (2005 a 2010) a jeden tenký (2013) a který nyní navíc tvoří předpokládaně neméně tlustý deník roku 2020, musí mořit i se svými pamětmi? Nebude snad ta odhadovaná skoro tisícovka deníkových stránek z mého života naprosto dostatečná VYPRAVĚČSKÁ ZKRATKA?

A neplánovaně (už jsem mezitím počítač uvedl do režimu spánku) ještě tohle: přítelkyně Monika v mé zabordelené knihovně našla domněle ztracený deník 2010! Před pár minutami, ihned po svém příjezdu ke mně domů, mi ho pyšně předala a přitom mi pobaveně líčila, co se jí dnes v noci zdálo: ve snu jí prý narostl penis! Raději jsem se neptal, jak byl velký. Vykládat sny neumím, takže netuším, co by takový sen mohl naznačovat, a možná to ani vědět nechci.

Pátek 10. ledna

Bývalá pražská primátorka Adriana Krnáčová se stala spisovatelkou a v dubnu vydá thriller Hybris, dočetl jsem se dnes ráno ve včerejších novinách (ty dnešní ve schránce ještě před chvílí nebyly, přestože už je skoro devět). Samozřejmě přeji paní Adrianě úspěch – ale hlavně bych jí přál, aby jí (tak jako mně po vydání knih Mafie v Praze a Mráz přichází z Hradu) nepraskla srdeční aorta.

Včera večer jsem si chvíli četl v Českém snáři Ludvíka Vaculíka (pro nezasvěcené: jde o Vaculíkův deník cca z roku 1979), který jsem šťastnou náhodou objevil v jedné z dolních polic své po dvou stěhováních zcela neuspořádané knihovny (k nálezu došlo ve chvíli, kdy jsem si před ni po svém zvyku lehl na zem, abych si po celodenním psaní nového románu několika vyzkoušenými cviky protáhl záda).

Jsem si vědom toho, že následující lehce kritickou poznámkou o deníku zesnulého Ludvíka Vaculíka vystavuji smrtelnému nebezpečí i všechny svoje již vydané či teprve k vydání chystané deníky (jako je tento), ale navzdory tomu ji vyslovím. Přes veškerý respekt k Vaculíkovým občanským postojům a přes upřímný obdiv, s nímž jsem četl jeho fejetony v Lidových novinách, Vaculíkův osobitý autorský přístup k deníkovému žánru, s domýšlivou samozřejmostí předpokládající, že úplně každý ořešák, úplně každé vyvolávání fotek nebo úplně každý detail drobných stavebních oprav domu v Dobřichovicích je jaksi automaticky hoden záznamu, mě značně iritoval – nejen jako čtenáře, ale i coby spisovatele. Tuhle manýru Vaculíkova deníkového psaní jsem dlouhá léta pokládal za protivnou a místy až nesnesitelně namyšlenou, a proto jsem ji v roce 2004 (už se zbytnělým sebevědomím dvaačtyřicetiletého autora mnoha knižních bestsellerů) v Nových nápadech laskavého čtenáře drze zparodoval – ale přestože moje dnešní pocity z Vaculíkových několikastránkových a současně občas opravdu banálních každodenních zápisků zůstávají i nadále smíšené, čtu je nyní s jakýmsi dodatečným, opožděným a bezmála omluvným respektem.

I tak si uvědomuji, jak fatálně jsem si tím předchozím, lehce konfrontačním zápiskem o Českém snáři naběhl: vyzval jsem na souboj (byť nezamýšleně) sice nežijícího, leč všeobecně uznávaného soka, s nímž se nyní na kolbišti deníkového žánru budu muset potýkat celý tento rok (vítěz by nicméně měl být vyhlášen až poté, co umřu i já).

Tak jakou zbraň v souboji s Vaculíkem použiju? Jak třeba ukázat, že i já si umím všímat banálních drobniček života, které pak stejně samozřejmě (ba až lehce provokativně) začlením do svého deníku? Co kdybych nyní vytasil svůj už asi osm let všemi obdivovaný (vlastně bych klidně mohl napsat legendární) týdenní dávkovač léků, složený z celkem sedmi výsuvných, barevně odlišených plastových přihrádek? Zkusme to: Kvůli snadnému rozlišení má každý den v týdnu jinou barvu – třeba pátek je zelený (což mi od výrobce připadá vtipné), sobota je vesele tyrkysově modrá, zatímco temně tmavomodrý svět neděle už jako by avizoval depresivní pondělní návrat do práce (já naštěstí už pětadvacet let do žádné práce v pondělí ani v jiný den nemusím, takže je mi ta nedělní barva celkem lhostejná). Každá přihrádka obsahuje celkem čtyři (a nikoli tedy předpokládané tři) maličké uzavíratelné obdélníkové boxy s nápisy RÁNO, POLEDNE, VEČER a POTŘEBA. Do POTŘEBY si dávám pouze Nolpazu na žaludek, neboť tu musím na rozdíl od ostatních ranních léků brát před jídlem, tj. ještě před snídaní, a občas i Cialis na podporu erekce (ten neberu každý den, ale právě jen v případě potřeby), a nově mám teď v POTŘEBĚ i jakýsi kotvičník, který prý (ještě jsem ho nestihl vyzkoušet) dokáže erekci podpořenou Cialisem příslušně ukotvit. Výhodou vysunovacího dávkovače také je, že když například jedete v sobotu ráno někam na víkend, nemusíte s sebou tahat celou tu chrastící krabici, ale vyndáte si z ní jen přihrádky sobota a neděle.

(No, obávám se, že tenhle dnešní deníkový příspěvek nedosahuje ani kvalit Vaculíkova ořešáku.)

Nad Českým snářem jsem si musel rovněž sebekriticky připomenout i to, že v posledních letech málo čtu. Za uplynulý zhruba půlrok jsem myslím přečetl pouhé tři nové knihy (A. S. Greer: Less, Thomas Melle: Svět v zádech a Houellebecq: Serotonin) a vrátil se k jedné staré (Philip Roth: Profesor touhy). Na jiné si nevzpomínám.

Od začátku prosince ale už zas vůbec nic, to vím (téměř) určitě.

No a co? říkám si vzpurně. Čtyřicet let jsem se nořil do knih jako pološílený maniak, tak teď (svým způsobem v posmrtném životě) můžu příjemně zvolnit, nebo si dát dokonce pauzu.

A komu se tenhle čirý alibismus nelíbí, ať si prdel políbí. (Běda redaktorovi, který mi tu prdel škrtne!)

Sobota 11. ledna

Včera odpoledne jsem – tak jako každý druhý pátek – jel pro své dcery Sáru a Báru ze Sázavy do Mníšku pod Brdy, kde teď žijí (s matkou a jejím přítelem). Jakmile jsem odbočil na Pražský okruh, jako obvykle jsem dcerám krátce zavolal (ano, mám v autě handsfree), abych jim oznámil, respektive upřesnil již dříve ohlášený čas svého příjezdu – a přesto jsem pak, jako už tolikrát (dokonce jako skoro pokaždé), musel plných čtrnáct minut čekat, než se ze srubu exmanželčina současného partnera konečně obě vyprdelí (s tradiční skrumáží batohů a tašek v rukou, s rozepnutými bundami a rozvázanými tkaničkami všech čtyř bot). Tenhle jejich pubertální občasný (naštěstí!) nezájem o moje přání a pocity, tahle lhostejnost (zaplaťpánbůh pouze chvilková) k ponížení, které jejich stárnoucí otec, sedící v autě před domem nového partnera své bývalé manželky, v těch dlouhých minutách nevyhnutelně zakouší, ve mně nejednou probudí podráždění a bezmocný vztek – ale včera odpoledne jsem po celých těch čtrnáct čekacích minut prováděl zklidňující dechová cvičení, díky nimž jsem pak obě malátně přicházející puberťačky přivítal s klidným, vyrovnaným úsměvem tibetského mnicha.

„Co ti je, tati?“ ptá se mě okamžitě Bára.

„Vůbec nic,“ culím se.

„Tak proč se tak tváříš? Takhle?“

„Jak takhle?“

„Jako blbec,“ vysvětlí mi chladně Sára.

„Vlastně nevím,“ říkám po chvíli téměř vesele, zatímco startuji motor. „Tak co – můžeme?“

A ještě mě dnes napadlo tohle:

Když jsem psal thrillery Mafie v Praze a Mráz přichází z Hradu, musel jsem mnoho klíčových informací složitě vyhledávat (a rozkrývat) v novinách nebo je loudit od investigativního novináře Jaroslava Kmenty či jednoho nejmenovaného důstojníka BIS – zatímco bývalá primátorka Adriana Krnáčová to se sbíráním materiálu pro svůj thriller Hybris, který dle jejích slov „odhaluje praktiky z komunální politiky, kde jsou úplatní volení zástupci lidu spojeni s podnikateli a kde je možné si za patřičný obnos naklonit i státního zástupce“, měla podstatně snazší než já: stačilo jí chodit do práce ☺.

Neděle 12. ledna

V listopadu loňského roku jsem byl pozván do Denního psychoterapeutického sanatoria Ondřejov na psychiatrickou konferenci s názvem Hranice a limity terapeutického vztahu (a díky tomu, že nejenže píšu beletrii, ale také ještě stále beru antidepresiva, jsem byl organizátory obsazen do dvojrole pacient/spisovatel): ve svém zhruba čtyřicetiminutovém vystoupení jsem účastníky konference nejprve seznámil se svými osobními zkušenostmi s depresí a její léčbou – a následně jsem v rámci jakési kulturní vložky přečetl pár veselých fejetonů… Proč o tom teď a tady píšu: po skončení akce mi sympatický psychiatr Martin Jarolímek, uznávaný odborník na léčbu schizofrenie (a mj. i zakladatel a primář Denního psychoterapeutického sanatoria Ondřejov), věnoval svou knihu Já blázním s vámi, do které jsem se včera večer s upřímným zájmem začetl: „Blud je falešná představa, která je pro nemocného naprosto pravdivá a nelze mu ji vymluvit.“ No, klasická schizofrenie se mi díkybohu až dosud vyhnula, nicméně onu děsivou proměnu reality v jakýsi rozostřený a zmatený surrealistický obraz jsem od prosince 2012 zažíval každý den minimálně celý následující rok. Obraz dnešní (nedělní) reality má naštěstí zcela jasné, příjemně civilní kontury: nejprve jsem s oběma mladšími dcerami Sárou a Bárou odjel ze Sázavy do naší oblíbené říčanské restaurace Jureček na skvělý, ba dokonce fotogenický oběd (obě děvčata si každé jídlo fotila na mobil), při kterém jsme si všichni tři více než hodinu velmi příjemně povídali, čímž jsem si znovu ověřil, že na to, aby se nedávno zde zmiňovaný pubertální nezájem o otcovy pocity a přání zázračně proměnil v téměř dokonalou vzájemnou empatii, úplně postačí pořádně drahé jídlo.

Následně jsem dcery odvezl zpět do Mníšku pod Brdy k matce: i dnes (tak jako kdykoli předtím) jsem autem zastavil v dostatečné vzdálenosti od onoho velkého srubu, jenž je novým domovem mé bývalé manželky – a ani tentokrát jsem samozřejmě z auta nevystoupil, nicméně i tak se stalo něco, co si nedokážu vysvětlit: přestože jsem v minulosti pochopitelně nechával motor bavoráku běžet, dnes jsem ho vůbec poprvé vypnul (na celé ty dvě až tři minuty, které dcery obvykle potřebují, aby se i se svými zavazadly z auta vysoukaly). Zdá se, že jsem přece jen civilizovaný člověk, který se konečně přestal masochisticky rochnit v pocitu dávné křivdy! Jsem nový člověk, který se začíná učit odpouštět! Ono zcela nezvyklé ticho, které se v tom asfaltovém kráteru mé dávné dlouholeté lásky náhle rozhostilo, bylo poněkud znervózňující, ale přesto jsme si všichni tři – obě mé dcery i já – samozřejmě okamžitě uvědomili, o jak historickou chvíli tu jde. Ledy v mém vztahu k exmanželce zjevně začínají tát! Nechci být přehnaným optimistou, ale možná se mé dcery za nějaké dva tři roky dočkají i toho, že z auta dokonce na chvíli vstřícně vystoupím…

Na zpáteční cestě jsem se zastavil v Říčanech na kafe u (bratra) Honzy, který mi pak při odchodu vnutil lahev drahého Barbaresca (tu jsem před chvílí sám vypil u povedené české televizní kriminálky Stockholmský syndrom).

Život je občas dobrý.

Pondělí 13. ledna

Při dnešním krátkém, nesystematickém, a především dosti ledabylém úklidu svého zanedbaného sázavského domu jsem si opět musel přiznat, že naléhavě potřebuji uklízečku – jenomže co dělat, když se Monika, která u mě před čtyřmi lety začínala právě jako paní na úklid (samozřejmě placená) a která mi tenkrát každý týden celý dům opravdu krásně a pečlivě vypulírovala, záhy stala mou přítelkyní, v důsledku čehož dnes sice můj dům zbavuje nepořádku stejně krásně a pečlivě jako dřív (a přes mé protesty dokonce zdarma, neboť už na začátku našeho milostného vztahu začala peníze za uklízení s dojemnou hrdostí odmítat), ale bohužel už jen nepravidelně, občas… V zájmu objektivity je ovšem třeba říct, že Monika a já bydlíme (na mé přání) odděleně, v důsledku čehož se má přítelkyně stará o dvě domácnosti – což sice dobrovolně dělala i dřív, nicméně tehdy za to dostávala mzdu… Nyní si peníze za tuto činnost ode mě odmítá vzít, čímž se jaksi sama demotivuje (existuje slovo autodemotivace? Ve slovníku mého Wordu není), takže ve výsledku mám v domě často bordel… Na jednu stranu ji chápu – komu by se chtělo uklízet zdarma dvě domácnosti najednou –, ale zároveň je nám oběma jasné, že se do téhle pasti jaksi dostala sama…

Právě mě ale napadl rafinovaný postup, kterým bych daný problém možná mohl vyřešit: z ukrytého fotoalba svých bývalých přítelkyň a příležitostných milenek vyberu snímek nějaké ženy, kterou Monika nikdy neviděla, a namluvím jí, že je to matka samoživitelka, případně mladá vdova, která se minulý týden přistěhovala do Sázavy a nyní hledá nějakou příležitostnou práci…

A to se bude zrcadlo v mojí koupelně, aktuálně zcela zacákané zubní pastou, ihned zase lesknout! A

A ještě jednou na téma nepořádek v mém sázavském domě: když navečer cosi marně hledám v chaosu své dlouho neuklizené pracovny, ve velkém plastovém boxu, do kterého má bývalá manželka Veronika každé jaro ukládala zimní oblečení a na podzim zase logicky to letní, zatímco já nyní coby pragmatický muž, jenž takovou oděvní segregaci považuje za nadbytečnou, uchovávám veškerý oděv v jakési samozřejmé konsonanci v šatních skříních a ve výše zmiňovaném obrovském plastovém boxu shromažďuji pouze krámy, které se bůhvíproč zdráhám vyhodit (např. grafiky a obrazy, které už nemám kam pověsit, starou elektroniku, rozbité hudební nástroje svých dcer, šanony s mými časopiseckými a novinovými rozhovory, staré katalogy cestovních kanceláří, obstarožní fotoaparáty a mobilní telefony, keramiku, kterou po čteních a besedách dostávám od ředitelek knihoven), nalézám také jednu pomačkanou papírovou krabici od bot, jejíž nepotištěné svrchní víko jsem kdysi černým fixem označil – bezpochyby v jednom z posledních návalů své nenaplněné touhy po pořádku – mnohoznačným katalogovým heslem RŮZNÉ… Proč tu krabici od bot zmiňuji? Protože její obsah je natolik bizarní, že za následující katalogizaci myslím stojí. Koho to však nezajímá, nechť samozřejmě ten dlouhý výčet v kurzívě klidně přeskočí.

1 malé zeleno-bílé plechové srdíčko

1 malá červená vánoční vločka

1 průkaz TJ Kavalier Sázava pro sportovce Viewegha Michala se dvěma registračními známkami pro rok 1977 a 1978 (v hodnotě 3 Kčs) a jednou pro rok 1979 (paradoxně o korunu levnější)

1 barevná fotografie mých zad, asi desítky dětí a Ester Janečkové

1 černobílá, více než třicet let stará fotka mé sotva roční dcery Míši s oběma mými (příslušně mladičkými) bratry

1 barevná, odhadem patnáct let stará společná fotografie Karla Gotta a mé brýlaté maličkosti

1 malá grafika Jiřího Slívy, zobrazující hlavu malého veselého psíka trčící z kolečkové brusle

1 papírové desky s obrázkem hotelu Lopesan (Kanárské ostrovy) obsahující fotografii všech tří mých dcer (a mé maličkosti)

1 papírové desky s vyobrazením téhož hotelu obsahující:

1 fotografii Martiny a Martina Němcových a Veroniky a Michala Vieweghových

1 černobílou svatební fotografii Jaroslavy Mackové a Michala Viewegha (1983)

1 černobílou koláž imitující titulní stranu Rudého práva z 31. března 1962 s článkem „Život není soutěž“ s podtitulem

„Dnes se narodil budoucí mistr pera Michal Viewegh“ a několika dalšími mými fotografiemi (včetně mého aktu ze slavného kalendáře nakladatelství Petrov), kterou jsem dostal jako dárek k padesátinám

1 černobílou fotografii třídy 8. A na konci školního roku 1955–56, na níž po dlouhém zkoumání rozpoznám svou tehdy čtrnáctiletou matku

Proč tak dlouhý a obšírný výčet? Protože se obávám, že v mé hlavě to od prosince 2012 vypadá bohužel dost podobně…

Úterý 14. ledna

Sotva ráno začnu nad talířem s míchanými vajíčky uvažovat, co bych si tak mohl dnes zapsat do deníku (když mne – soudě podle prázdné stránky v diáři – nečeká nic mimořádného, zajímavého či aspoň netuctového), už mi telefonuje matka, že se u ní mám stavit pro jakousi knihu, která mne prý bude velmi zajímat. O tom, zda matky skutečně vědí, co jejich syny „velmi zajímá“, sice už od svých dvanácti let, kdy jsem začal intenzivně masturbovat, trochu pochybuji, nicméně jako poslušný synáček k ní raději ihned zajdu (bydlí – pokud jsem to ještě neříkal – asi sto metrů od mého domu). Už na mne čeká: stojí v předsíni, v pravé ruce drží, jako téměř vždy, zapálenou cigaretu a v levé tenká skripta se zalaminovanou zelenohnědou obálkou, na níž oranžově září nadpis Anglické ekvivalenty nejfrekventovanějších českých předložek.

„Ježíši, fakt děkuju!“ zvolám okamžitě „Sháním to celý roky!“

Matka můj sarkasmus útrpně přejde.

„Píše se tam o tobě,“ konstatuje věcně.

„O mně?“ říkám s nehraným překvapením.

„Kupodivu jo,“ ušklíbne se.

„Vážně?“

„Jo. A ještě o Milanu Kunderovi a Ivanu Klímovi,“ říká matka s nepřeslechnutelnou pýchou, zjevně se vztahující k té báječné genové výbavičce, kterou mě díky svým předkům – šlechticům, inženýrům a doktorům práv – ve svém lůně kdysi velkoryse obdařila.

„Anglické ekvivalenty nejfrekventovanějších českých předložek?“ ptám se. „Super! Mimochodem, víš, maminko, jaký je anglický ekvivalent pro Kunderovu předkožku? Kundera,s foreskin!“ poučím ji (jen díky tomu, že jsem měl na začátku devadesátých let dvouletý milostný vztah s mladou Američankou žijící v Praze).

Matka znechuceně vrtí hlavou.

„A tahle sprosťárna bude samozřejmě už dneska černá na bílým v tvyým deníku, že jo?“

Navzdory tomu otazníku na konci věty se mě ve skutečnosti neptá, nýbrž pouze konstatuje. Zní to trochu zoufale.

„Samozřejmě!“ odpovídám vzdorně.

Středa 15. ledna

Večer vypiju sedmičku vína, takže pak v noci musím jít třikrát čůrat… Moje prostata je stará panna zjevně zhrzená z toho, že jsem si jí víc než padesát let nevšímal, což mi nyní škodolibě připomíná – paradoxně v době, kdy jsem se o ni konečně zajímat začal… Inu, ženská!

Ráno se tudíž probudím s pocitem nevyspání, a navíc s obvyklým znechucením nad hořkou pachutí v ústech (jako pokaždé, když si dám večer víc než půl litru vína), ale poté, co si v koupelně vykloktám ústní vodou a vrátím se do postele, ještě na půldruhé hodiny poměrně tvrdě usnu – a po mnoha měsících se mi zdá sen, který si navíc pamatuju. Obojí je u mě neobvyklé: většinou se mi nezdá vůbec nic, a pokud nakrásně ano, stejně si pak onen mimořádný sen většinou nedokážu vybavit. Dnes ovšem ano: vcházím do diskrétně osvětlených prostor nuselského nevěstince Golden Twenties, kde mě tradičně přivítá šarmantní postarší majordomus, jehož jsem tam v jisté době po prvním rozvodu (a ještě před seznámením s pozdější druhou manželkou Veronikou) pravidelně potkával. Hned nato mi vychází v ústrety asi pětadvacetiletá, poměrně drobná, leč atraktivní, a především milá slečna, která si mě v té době (opakuji, že jsem byl čerstvě rozvedený) bůhvíproč oblíbila, a proto jsem téměř pokaždé skončil na pokoji s ní.

„Přišel jsem se jen rozloučit,“ oznámil jsem jí ve snu.

„Já vím,“ přikývla s bezmála mateřským pochopením (stejně jako v minulosti bez váhání souhlasila se vším, co jsem jí na pokoji navrhl).

Možná měl ten nemravný sen i nějaké pokračování, ale víc toho bohužel (či možná naštěstí) v mé paměti nezůstalo.

Kdykoli se v posledních letech rozhoduji o tom, kterou knihu budu číst, probíhá to zhruba takto: doma otevřu jeden z nově zakoupených titulů a znovu si přečtu text na záložce (totéž jsem už samozřejmě udělal v knihkupectví ještě předtím, než jsem si dotyčnou knihu koupil). Poté se do onoho novotou vonícího výtisku na pár minut začtu – načež jej obvykle odložím a sáhnu raději po nějaké starší, v minulosti již přečtené knize, která sice nevoní (a výjimečně dokonce i páchne myšinou nebo plísní), ale zato si většinou kupodivu pamatuji jak její obsah, tak i autorův vypravěčský styl (nebo si minimálně obojí po chvíli připomenu), což je pro mne zároveň i důkaz, že se mi kdysi v minulosti líbila, a mohu tudíž oprávněně předpokládat, že se mi onen román s lehce pomačkaným přebalem nebo povídková sbírka okousaná štěnětem retrívra bude zamlouvat i při opakované četbě… Dneska jsem takto z knihovny nad schodištěm po letech vytáhl (kupodivu nepoškozený) Americký problém od Kena Kalfuse a po prvních dvaceti stránkách jsem si znovu ověřil, že téma rozvodu navždy bude moje čtenářská „srdcovka“…

Když jsme u rozvodů (a rozchodů): během svých osamělých staromládeneckých večerů, kdy u mě není Monika, si doma občas místo televize pustím nějakou pro mne snesitelnou muziku (tj. skladby s anglickými texty, jejichž případnou stupiditu milosrdně skryje má neschopnost pohotového překladu), zapálím na stole svíčku, otevřu si lahev vína a amatérsky se pohroužím do sentimentální a zároveň i poněkud pochmurné „meditace“, při níž ovšem moje středočeská racionální mysl není nikdy tím správným, „buddhistickým“ způsobem prázdná (jako třeba převržená měděná nádobka v indické restauraci, z níž se na podlahu vysypalo veškeré červené curry, ha ha) a během které většinou umanutě myslím na stále stejné čtyři lidi – dva muže a dvě ženy –, kteří mne v životě osudově zklamali (nápověda pro bulvární tisk: křestní jméno obou mužů je Martin a obě ženy jsou mé bývalé manželky).

Čtvrtek 16. ledna

Jestliže jsem tu včera poněkud pateticky vyjmenovával lidi, kteří mě v životě zradili, neměl bych dneska po pravdě vyjmenovat i všechny ty, kteří mají nebo minimálně mohou mít oprávněný pocit, že jsem je zradil já? napadlo mě ráno po přečtení předchozího deníkového zápisku. Nebo ty, které jsem minimálně zklamal? Co ten bezpočet žen, které možná věřily, že naše one night story, náš několikaměsíční, či dokonce několikaletý milostný románek se dočká důstojného pokračování, ne-li završení v podobě svatby? Nezklamal jsem je snad jen tím, že jsem jim po obvyklém úvodním nemravném návrhu (ať už ho přijaly, nebo odmítly) později nenabídl nic dalšího a potom z jejich života víceméně nebo úplně zmizel?

Večer opět román, který jsem už kdysi četl: Americký problém od Kena Kalfuse totiž pojednává nejen o 11. září 2001, ale také – možná především – o rozvodu:

„Chtěla jej zničit nejen finančně, ale i osobně, a nejenom teď, ale i napořád. A jak on nenáviděl ji! O své nenávisti by býval mohl psát sonety, dokázal by na ni přísahat nebo na její důkaz vykonat mnohé namáhavé a odvážné, ba přímo hrdinské činy.“

Tož tak, Veroniko.

Pátek 17. ledna

Ráno vytahuji ze schránky noviny – a vypadne na mě objemná obálka s fotografií nejistě sedícího kojence a logem firmy Hami, adresovaná exmanželčinu Mateřskému centru Putti, které – přestože se Veronika ze Sázavy již dávno odstěhovala a ono s jejím odchodem zaniklo – je patrně stále ještě oficiálně registrováno na její původní, sázavské adrese (tj. v mém domě). To by mě zajímalo, co to zas bude za píčovinu! říkám si v duchu kysele – a veden touhle cynickou, škodolibou zvědavostí obálku bez váhání otevřu: „Rádi bychom začali s mateřskými centry úzce spolupracovat. Hlavním společným cílem našeho snažení, naší i Vaší vytrvalé práce, je spokojená maminka!“ píše Huyen Dinhová (Brand Manager Hami CZ).

No, obávám se, že cílem mého dnešního deníkového snažení spíš bude maminku Veroniku nasrat.

A v přímé souvislosti ještě jednou Kalfusův Americký problém: „Pokořovala ho neschopnost vytěsnit z paměti vzpomínku na to, že ji kdysi miloval stejně romanticky, jako ji teď nenáviděl.“

Dosť bolo Veroniky a zpět k Monice.

Ano, Monika je nepopiratelně hodná, obětavá, milá a většinou i chápavá, ale NEBYDLÍME SPOLU – a kdesi uvnitř Moničiny zdravé porozvodové životní skepse tudíž číhá syndrom neúspěšné Popelky: i Monika je sice celkem šťastná, že se – obrazně řečeno – nečekaně dostala na ples, ale zároveň ji čím dál víc rozčiluje, že se kvůli mým sobeckým staromládeneckým manýrům – obrazně řečeno – musí často do půlnoci vracet z plesu domů bez prince.

A těžko jí to mohu mít za zlé. Samozřejmě cítím, vidím (a zcela výjimečně od ní i slyším), že by si přála víc než jen tohle mé sice snad dobromyslné, leč zároveň i trapně opatrné „přátelství s výhodami“, už několik dlouhých let obehnané berlínskou zdí mé staromládenecké ostražitosti. Chtěla by mít pochopitelně stejná práva, jaká mají všechny manželky mých sousedů. Je oprávněně uražená, a pokud někdy příliš pije, je pak i uplakaně lítostivá, anebo dokonce vzteklá. Chtěla by sakra být mou paní každý den, a ne jenom dvakrát třikrát týdně! To je přirozené a nemohu jí to vyčítat – stejně jako by myslím neměla ona vyčítat mně, že po dvou zkrachovalých manželstvích, po všech těch potupných a beznadějných hádkách a rozvodech, po všem tom utrpení a ponižování (a ano, i po tom nepopiratelném občasném ryzím manželském štěstí) už žádné neshody, beznaděj a neštěstí – a raději proto už ani ryzí štěstí – zažívat nechci. Game is over. Kde nejsou vrcholy, nejsou ani pády. Už dvakrát jsem v lásce bolestivě prohrál – takže pokud skutečně prohrává ten, kdo miluje víc, budu už raději vždycky milovat míň.