 Cesta k billboardu

Copyright © Ondřej Škrabal, 2022

All rights reserved

Cover design © Anastásia Vrublevská, 2022

ISBN 978-80-242-8253-4

Gilgameš v Americe

První, koho jsem ve Williamsburgu potkal, byl nějaký Casey. Podle vlastních slov: syn veterána z Vietnamu, který se dodnes živí jako truhlář někde v Alabamě. Do Virginie prý Casey přijel jako já poprvé. Na rozdíl ode mě se o tomhle místě už kdysi dávno učil. „V okolí Jamestownu byla založena severoamerická civilizace,“ přeříkává, zatímco používá zadní stranu jídelního menu jako tabuli – čímž chce nejspíš parodovat americké školství. Jamestown a nedaleký Williamsburg byly pro jeho někdejší učitelku – manželku jiného veterána z Vietnamu, který se prý zbláznil – vůbec nejdůležitější látkou, kterou lze v hodinách dějepisu probírat. Podle Caseyho spatřovala v dobytí Ameriky hlavní a nepopiratelný původ veškeré civilizace na sever od mexických hranic. „Kráva,“ uzavřel celou historku o své dějepisářce Casey.

Nevěděl jsem o něm v tu chvíli ještě nic. Aniž bych si to přál, objevil se tento Casey u mého stolu v jedné z místních koloniálních kaváren a posadil se rovnou do velké koženkové sedačky naproti mně. Načež si k mému stolu objednal velkou kávu. A protože neumím lidi odmítat, následující půlhodinu mi ukazuje, co všechno stihl od oběda nafotit: dřevěný kostel, zaprášená cesta, obtloustlá rodina, znuděné horko. Všechno to má vytištěné na krásném lesklém papíře. Až moc lesklém, jak tvrdí.

Uvelebený v křesle se teprve teď rozhlíží po podniku, kam se před třiceti minutami přiřítil. Pozoruje dřevem obložený bar, nahodile visící lapače snů, úctyhodnou sbírku nejrůznějších druhů whisky, vystavenou za přezdobenou vitráží, a spolu se mnou nasává vůni čerstvého tabáku. Dřív než se ho stačím zeptat, kde si stihl fotky tak rychle vytisknout, řekne: „Tady za rohem jsem objevil celkem dobrou tiskárnu a chtěl jsem prostě tyhle úlovky rovnou vidět na papíře.“ Casey se na mě po každé větě podívá tak pronikavým pohledem, jako by vyžadoval nějaký důkaz, že mu to všechno věřím. Ze slušnosti pomalu kývu hlavou a teprve teď si uvědomuju, že nevím, jestli moje evropské posunky budou s to Caseyho uklidnit. Možná to jsou pro něj příliš jemná gesta.

Ale Caseymu prozatím moje přikyvování nejspíš stačí: viditelně ožil. A aby mi demonstroval, že opravdu umí fotit, začne si v průběhu našeho rozhovoru pořizovat různé momentky: bar, číšník kouřící v kuchyni, muž žebrající peníze na turistech. Objektiv vždycky pečlivě uzavře malou krytkou, která mu hned za několik sekund překáží v dalším a dalším nápadu. Střílí pohledem po bambusových židlích uprostřed kavárny, jako by se snažil donutit zdejší objekty k nějaké zajímavé akci. Jako by měl všechny obrázky v hlavě dávno předtím, než se mu naskytne příležitost je zaznamenat, snaží se vysílat své myšlenkové vlny a doufá, že jej okolí vyslyší. Když nakonec marně míří na muže ve směšně malém kloboučku, který se ne a ne napít ze svého obřího frappé, přimáčkne Casey naštvaně krytku objektivu a začne opět rekapitulovat své dosavadní úlovky.

Poté co společně projdeme všechny nové přírůstky na displeji jeho foťáku, zavolá obsluhu a začne zase vyprávět. Kdysi prý začínal jako runner u seriálu Friends. Z tvůrčího hlediska to prý nebyla bůhvíjaká příležitost, ale mohl se alespoň hned po škole přestěhovat do New Yorku. Na facebookovém profilu mu dodnes visí fotka s Matthewem Perrym. Na tu je Casey patřičně pyšný: Perry je prý dodnes opravdový kamarád, s chlubením to nemá vůbec nic společného. Z New Yorku se pak Casey už nikdy neodstěhoval a stal se z něj, jak sám tvrdí, žádaný kameraman. Většinou cestuje, aby si vybíral lokace, a snaží se udržet si rukopis. Tady ve Williamsburgu prý ale žádnou lokaci nehledá.

Během jeho nekonečného monologu mlčím. „Všechno, co o sobě vím, jsem se naučil z bohaté sbírky homevidea,“ přeříkává, jako by se svou řeč naučil nazpaměť, a snaží se tvářit moudře. „Každý rok navyšuju úložiště dat, aby bylo veškerý materiál kde skladovat. Ceny jdou neustále dolů,“ říká. Pak se zarazí a chvíli to vypadá, že si připravil pointu celého proslovu: „Problém je, že to dlouho neměl kdo třídit. Na to je potřeba člověk, který se ve fotce vyzná.“

„Zajímáte se o fotku?“ Tou otázkou – s důrazem na jednotné číslo, tedy nikoli fotky, což mělo nejspíš naznačovat jeho uměleckou či odbornou způsobilost – dokončí Casey přednášku a chvíli si mě opět významně prohlíží, jako by čekal na můj názor. Doufám, že nechce, abych se mu sám nabídl jako pracovní síla. A tak, abych mu nemusel odpovídat, přivolám obsluhu a snažím se rychle vybrat nějaký nápoj.

Casey ještě chvíli fotí, jako by se měl do jeho fotoaparátu vejít celý Williamsburg. Všechno je třeba dobře zaznamenat, zakonzervovat a ovládnout. Nikdy předtím mi nebylo tak jasné, jak moc mi vadí fotografové: Casey jako by každým pohybem naznačoval, že tady ve skutečnosti nechce být. Při focení je soustředěný a zároveň se tváří zcela nepřítomně, jako by byl jen nějaký držák svého přístroje. Je ale jisté, že až se rozhodne výsledky někomu ukázat – a nejspíš to budu za chvíli právě já – stane se ve své vlastní verzi světa citlivým pozorovatelem, umělcem, možná i tichým stvořitelem. Je oblečený ležérněji než všichni ostatní. Nestojí v ničím hledáčku a pravidla reality jako by pro něj neplatila.

A opět: jak nepatřičně se ten člověk vyčleňuje ze svého okolí, z něhož ale zároveň čerpá všechnu energii. Jak vysává ze světa duši a ze všech lidí okolo dělá objekty. Jak snaživě nakukuje za okraj reality. Bez čočky fotoaparátu – kterou si ne nadarmo neustále chrání plastovou krytkou – by tady musel být doopravdy a netvářit se, že je tu jenom od toho, aby všechno dokumentoval. Našlapuje jako v nějaké situační komedii, jako když někdo na divadle nahlas zašeptá. Jako by říkal „nejsem tu“ místo toho, aby tu doopravdy nebyl! Jeho fotoaparát mě odpuzuje čím dál víc.

Napadne mě, že chce do svého obřího úložiště dat zachytit i obrázek mě samotného. V jednom z uměleckých záchvatů se rozeběhne na druhý konec kavárny, odkud hledá úhel, ze kterého by do záběru dostal jak sklenici vody na stolku před sebou, tak palmu někde v půli cesty a doostřil i na můj pesimistický evropský obličej. Jako by chtěl zbavit odpovědnosti za naše okolí taky mě. Jako by na téhle – lehce kýčovité a nostalgické – kavárně vůbec nezáleželo a my mohli stejně trávit čas kdekoli jinde na světě.

Po několika dlouhých minutách konečně rezignuje a pověsí si foťák zpátky na krk. Doteď si nevšiml, že celou dobu stojí mezi dvěma stoly a zády k němu sedí několik hostů, kteří se po něm nyní ohlížejí. Trapnou situaci řeší tak, že předstírá vymyšlený, ale o to silnější akcent. Ze všeho nejvíc si teď přeju, aby se vrátil k mému stolu. Nebo nejlépe z kavárny úplně zmizel.

Konečně se Casey pohne z místa a už mi z té dálky cosi signalizuje. Chce mi zřejmě něco objednat. Snažím se luštit jeho znakovou řeč: chci pivo? – několik nesrozumitelných znaků – kávu? – pár dalších gest a mávnutí rukou. Vypadá to, jako by nacvičoval nějaký skeč. Signalizuju kávu a sleduju ho, jak míří k baru, mimoděk bere do ruky pivní podtácek a za chvíli s ním nervózně klepe doprostřed pultu. Barmanovi pak diktuje cappuccino pro sebe a pivo pro mě.

Konečně je Casey zpátky u mého stolu. Pití přináší sám, jako by obsluze nevěřil. Ještě než dosedne, začne zase vyprávět. Přijel si sem prý odpočinout po týdenním pobytu v Iráku. „Vždycky jsem chtěl vidět všechnu tu historii. Říká vám něco Uruk? Epos o Gilgamešovi?“ A ještě než se nadechnu, odpoví si sám: „Pardon, vy jste z Evropy, že?“ A já netuším, jestli to pro něj znamená, že Epos o Gilgamešovi musím znát, anebo že o něm naopak nemůžu mít ani páru.

Na Blízký východ se vydal sám (rodinu prý nemá), zatím jen obhlížet exteriéry. „Na Googlu najde člověk město Uruk za pár vteřin,“ říká. Několik rozvalin a původních cihel a zhruba deset hodnocení s jednou hvězdičkou. Přesně tohle si Casey prošel, než se do Iráku vydal. Po příjezdu ale zjistil, že se tam stejně nevyzná, a strávil tak několik úzkostlivých dnů zavřený uvnitř bagdádského hotelového pokoje. Pátý den mu bylo jasné, že musí z velkoměsta co nejdřív vypadnout. Se strachem obvolal několik čísel, která mu dali na recepci, rozeslal několik zpráv a čekal. Jako první mu nabídku poslal průvodce jménem Gitesh. Ten mu vše bezchybnou angličtinou popsal a sám od sebe navrhl výlet ke tři sta kilometrů vzdáleným rozvalinám Uruku. Casey oslavoval to nečekané štěstí a s Giteshem ještě přes telefon uzavřel pomyslné přátelství. Ostatně, nikdo jiný tam tak dobře anglicky nemluvil.

Casey se neustále vrací ke svému iráckému výletu, jako bych se ho na to ptal. Na stole má přitom položené oba své chytré telefony. Pravidelně je mění, chvíli píše na jednom, chvíli na druhém. A oba střídavě zvoní, což Casey většinou komentuje slovy: „Pardon, Gitesh.“

Kdykoli chci něco říct, Casey mě předběhne: „Když jsme se před výletem do Uruku potkali, nejspíš jsem musel Giteshovi připadat jako obyčejný turista. Pak ale pochopil, že jsem tam pracovně, a něco se v našem vztahu změnilo. Naprosto se pro mé fotografování nadchl.“ Díky Giteshovu „nadšení“ si pak Casey evidentně zarezervoval další tři výlety autem, daleko od Bagdádu. Z čehož měl Giteshův podnik samozřejmě velkou radost.

Po pár dnech se Gitesh Caseymu tak zalíbil, že se rozhodl nabídnout mu práci. A to samozřejmě v americkém stylu – jak to popisuje sám Casey: vylíčil mu několik možností, které ho čekají, když zůstane v Iráku, přičemž všechny měly záhadně podobný a neslavný konec. Když tímto způsobem donutil Giteshe k vypití pracně sehnaného bourbonu, předestřel – jako talentovaný obchodník – nenápadnou poslední variantu, která měla jako jediná naznačovat šťastný a pokud možno vzdálený konec Giteshova života: práci pro Caseyho samotného, přímo ve Státech.

Historka měla očekávatelnou pointu: Gitesh nabídku přijal a dnes je zaměstnaný jako Caseyho osobní správce dat. Vízum do Států ještě nedostal, a tak spolupracují aspoň na dálku. „Když chce člověk něco vybudovat, potřebuje někoho k sobě,“ řekne Casey povýšeně. Dál se prý uvidí.

Tím ale Caseyho vypravování nekončí. Zápletka je samozřejmě v dramatické shodě náhod: ve chvíli, kdy zpáteční letadlo z Bagdádu dosedlo na letiště v Norfolku, vjel konvoj amerických vojáků nedaleko Násiríje, tam, kde kdysi stávalo město Uruk, do pasti iráckých vojáků. Casey vytuší, že vím o té veleznámé příhodě jen velice málo. Rozhlédne se po místnosti a nakloní se blíž ke mně, jako by se bál, že ho někdo uslyší. „Byla z toho dost nepříjemná porážka,“ říká, „prostě ty naše rozprášili.“ Dnes už prý existuje spousta legend o tom, co se nedaleko Uruku tenkrát stalo. Casey několik minut vypráví o devatenáctileté Američance, která před smrtí, těsně po tom, co domorodci odrovnali celou její jednotku, postřílela na oplátku kdoví kolik místních. Celé to zní jako z nějakého špatného akčního filmu.

Když Casey historku dokončí, odtáhne se zpátky a rozšafně se opře o svou část koženkové pohovky, jako by byl hrdinou toho okamžiku on. A pak dodá: „Ale stejně jsme to prohráli, že jo.“ Udělá gesto rukou, které jako by zahrnovalo i mě, ovšem nejspíš v danou chvíli znamená všechny Severoameričany a Evropany dohromady. Nakonec jen tak lehce bouchne pěstí do stolu, jako by chtěl naznačit, že musí ovládat hluboký zármutek.