Děkuji všem, kteří byli ochotni se podílet na této dokumentární „rekonstrukci“ životního příběhu Hany Hegerové. Především samotné protagonistce, která mně umožnila naslouchat jejím vyprávěním dlouhých deset let, a také její nejbližší rodině…

CARMEN

Skutečný život Hany Hegerové

Tomáš Padevět

Copyright © Tomáš Padevět, 2021

ISBN 978-80-249-4620-7

Věnováno mamince Haně

Motto:

Stačí se jen rozhodnout…

KAPITOLA I.

Třicátá léta

Setmělo se rychle. O to rychleji, že bylo celý den pod mrakem. Léto je definitivně pryč. Čas odkrojil téměř měsíc z podzimu roku 1931. Svět sužuje velká hospodářská krize, ale Bratislava i přesto žije poklidným a poněkud ospalým životem.

Touhle pozdně odpolední dobou se oblíbená kavárna Circle v hotelu Carlton zaplňuje během pár chvil. V komfortních čalouněných boxech se hosté cítí tak příjemně, užívají si určitou intimitu. Novému, stále populárnějšímu kavárenskému stylu přichází bratislavská smetánka na chuť.

Ke stolku u okna, kde sedí elegantní mladý muž s výraznou oválnou tváří a motýlkem, přichází muž podobného věku. Už z dálky se na něho usmívá. Dva kamarádi. Ľudovít Valach a k němu se přibližující Ján Farkaš. Srdečně se vítají a Ján vyzývá Ľudovíta:

„Dáme si jako obvykle?“

„Určitě! Potřebuju si oddechnout od těch rentgenů,“ reaguje Ľudovít.

„A já jsem stále víc nervózní před tím porodem.“

„Neboj, vždyť jsem ti říkal, že mám specialistu, který ke Gitě dorazí, jakmile zavoláš, že se něco děje. Tak, Janko, na zdraví a na ty naše budoucí maminy! U vás to přijde dřív, budeš mi referovat, jaká je to změna, být otcem.“

Po pravidelném setkání se rozcházejí a míří ke svým těhotným ženám. Je sychravo, teploty poklesly, Ján, kráčející dlouhou ulicí, se blíží k pětipatrovému rohovému domu ulic Mickiewiczova a Špitálská. V něm bydlí a manželka už ho očekává. Na druhém konci téhle obytné zástavby svítí neon nedávno otevřené nárožní kavárny Metropol.

Tmavovlasá, dlouhonohá Margita Farkašová právě odpočívá, oběma rukama objímá bříško a zasněným pohledem se rozhlíží po útulně zařízeném bytě. Představuje si, jaké to asi bude za několik dnů, až porodí své první dítě…

Margita se narodila 18. června 1909 v obci Pečeňany v Trenčínském kraji v malozemanské rodině Čelků. Aristokratický původ jejich rodu je zmiňován již v dobách vévody Matúše Čáka Trenčianského, v první polovině 14. století, kdy obec dostali v léno. Tím vznikla osada Cselko-Lehotai. Rod Cselko byl nobilitován roku 1501, kdy jim byl předán šlechtický znak. V erbu znaku mají sovu sedící na stromě, protnutou šípem, po stranách je půlměsíc a hvězdy a nad tím vším ještě zlatá korunka.

Čelkova Lehota, dodnes malá vesnička, se nachází nedaleko Považské Bystrice. Na místním hřbitově jsou desítky náhrobků Čelkových. Margitin příbuzný Eugen Cselko dokonce nesl korunovační klenoty, když byl 30. prosince 1916 v Budapešti korunován uherským králem Karel I., poslední císař rakouský a král český.

Margitina jedenačtyřicetiletá matka Štefánia Eleonora Čelková, rozená Rothbauerová, původem Němka, pochází z rodiny statkáře v Haláčovcích nedaleko Bánovcí nad Bebravou. Tato krásná tmavovláska se provdala za Kolomana Edmunda Adalberta Čelka, narozeného v Trenčíně 19. února 1881 v římskokatolické zemanské rodině. Příbuzní ho nazývají maďarsky Kálmán bácsi. Čelkovi se usadili v Piešťanech, jenže v polovině dvacátých let se rozvedli a Kálmán poté pobýval v Bratislavě. Později koupil kurii v Maďarsku v okrese Cegléd, kam se přestěhoval. Margita má ještě sestru, která je o více než rok starší.

Ján Farkaš, Margitin manžel, se blíží k domovu a přemýšlí. Jako nedávno zaměstnaný tajemník Jednoty československých soukromých úředníků má stále co řešit, ale teď myslí především na to, jak bude brzy s chutí pořizovat fotografie rodiny s dítětem. Fotografování je totiž jeho velká vášeň. Ján není zrovna vysoké postavy, má kulatější tvář s vysokým čelem. Především upoutá výrazný dlouhý nos a ostře tvarovaný horní ret. Kvůli prořídlým vlasům vypadá starší, ale chodí vždy dobře upravený.

Narodil se 3. července 1903 v šest hodin ráno v Trenčianských Teplicích č. 30. Jeho matka Mária, pohledná žena, pocházela z jihočeské obce Hosín, rodným jménem Kladrubská. Otec Ferencz, původem Maďar, ačkoliv netypický, byl blondýn. Zvláštní krasavec. Byl o rok starší, úspěšný u žen a často manželce zahýbal. Jednou ho Mária pěkně doběhla. Už je to mnoho let, co se konal městský maškarní ples. Dokázala ho dokonale zmást, a ve finále i svést. Až v malém separé zjistil, že kráska v masce, se kterou se pomiloval, je jeho vlastní žena! Mária měla zkrátka osobitý smysl pro humor.

Ferencz zemřel roku 1921, v sedmačtyřiceti letech. Od té doby žije Mária sama. Má ještě mladšího syna Fera. Pěkný mužský, výrazný typ, vůbec se s bratrem Jánem sobě nepodobají. Zaměstnaný je jako číšník v Trenčianských Teplicích.

Farkašova rodina nepatřila k bohatým. Otec pracoval jako pánský krejčí a matka byla v domácnosti. Oba římskokatolického vyznání. Vzdělání zakončil Ján maturitou na obchodní škole. S Margitou se seznámil, když byla ještě v oktávě na gymnáziu. Poté studovala také obchodní školu v Bánovcích nad Bebravou. Jedním z tamních profesorů byl i Jozef Tiso, který na škole působil od roku 1924 jako děkan a farář.

Ján si Margitu vzal nedlouho poté, co dostudovala. Dostala pěkné věno a odešli do Bratislavy. Nastěhovali se do příjemného bytu v centru, ve Špitálské ulici. Ján začal slušně vydělávat, rozhodně víc, než by si ještě před nedávnem dokázal představit. Může tak pěstovat dobrý vkus a zajímat se o umění. V rodině se šuškalo, že jeho biologickým otcem zřejmě byl židovský soused. Snad. Rozhodně se umí vždy podle dané situace dobře zařídit.

Nový den přinesl i v tomto čase trochu slunečních paprsků. Na starém bratislavském tržišti je už rušno. Spousta rozmanitých vůní a barev. Proudí sem lidé z různých koutů města nakoupit čerstvé potraviny a suroviny. I dvaadvacetiletá Margita Farkašová sem pravidelně chodívá. V poslední době ji tu ale neviděli snad dva týdny.

Teď, v pokročilém těhotenství, tráví už raději mnohem víc času doma. Právě přerovnává ve skříni nedávno zakoupené oblečení pro miminko, které se brzy chystá na svět. S manželem se už nemohou dočkat. Jejich dítě má být určitou zkouškou, zda se osmadvacetiletý Ján Farkaš usadí a stane se z něj dobrý otec. Mívá totiž, stejně jako kdysi jeho otec, občasné avantýry s jinými ženami.

U něho je to možná překvapivější, není totiž zrovna typem přitažlivého, pohledného muže. Působí ovšem elegantně, má charisma, kterým si dokáže získat náklonnost. Rád používá charakteristickou levandulovou vůni po holení. Rtuťovitý, rázný muž, který se rád baví. Ve společnosti vyšších vrstev se cítí dobře a vyloženě ji vyhledává. Přátelí se s univerzitním profesorem medicíny, rentgenologem Ľudovítem Valachem. Ten je naopak typem muže vážnějšího, ale o to raději se obklopuje veselými a zábavnými lidmi. Jeho manželka Lea je kamarádkou Margity. Dvě sympatické a vkusné městské mladé dámy…

Je druhý den po víkendu a Farkašovi jsou doma. Margita vstane od stolu a náhle lehce vykřikne bolestí. Chytí se za břicho a pochopí situaci. Volá na manžela:

„Janko, už to asi začíná!“

„Tak najednou? Ale neboj, Gito, volám doktora.“

Je to tady! Blíží se úterní poledne 20. října 1931. Domů je povolán porodní specialista. Doma se rodí běžně, pokud se nepředvídají komplikace.

Porod v pokoji bratislavského bytu ve Špitálské ulici číslo 43 probíhá poměrně hladce. Je časné odpoledne. Ján nervózně chodí po pokoji, rukou si upravuje vlasy, když právě uslyší z vedlejší místnosti dětský pláč.

„Je na světě?“ vydechne a zašeptá sám k sobě.

Poprvé slyší křik jejich očekávaného dítěte. Je to buclatá holčička s velkýma očima a tmavými vlásky. Tak maličká, ale křičet umí!

Ján vejde do pokoje. Na obě se spokojeně zadívá, pousměje se a tiše řekne:

„Ta je krásná! Gitko, odpočiň si.“

Pojmenují ji Carmen na přání babičky Štefánie, která miluje operu, a navíc se jí líbí nesklonná jména.

Po tom všem zmatku nastal konečně klid. Venku se setmělo a byt ztichl. Obě usínají, Margita šťastná a vyčerpaná porodem a právě narozená Carmen příchodem na tento neznámý svět. Usnula v prostorné bytelné manželské posteli vedle maminky. Později tam s nimi bude i tatínek. Na stěně nad nimi svítí jen lampička, osvětlující obrázek v masivním vyřezávaném rámu…

Ján přivře dveře pokoje, nalije si pálenku a obrátí do sebe panáka na zdraví právě narozené dcery, která bude zanedlouho pokřtěna po obou babičkách – Mária Štefánia. Cítí se šťastný. Muži tyhle situace snášejí hůř než ženy, které si porod musí bolestně prožít.

Od narození Carmen uběhlo pouhých osm dnů a nastal slavnostní den, 28. října. Prezident republiky Tomáš Garrigue Masaryk uděluje Státní ceny u příležitosti třináctého výročí vzniku Československa po rozpadu rakousko-uherské monarchie.

Mezi oceněné osobnosti patří také herec František Smolík nebo malíř a spisovatel Josef Čapek.

První republika je v plném rozkvětu. V kinech se promítá Pudr a benzín Jiřího Voskovce a Jana Wericha nebo veselohra To neznáte Hadimršku s Vlastou Burianem. V Umělecké besedě v Praze se konala výstava obrazů čtyřicátníka Jana Zrzavého z jeho tvorby posledních dvou let. Podobně i Bratislava pulzuje čilým společenským životem. Smetánka se ráda baví při tanečních večerech a plesech nebo navštěvuje Slovenské národní divadlo. Oblíbené jsou operety s předním sólistou Františkem Krištofem Veselým, který některá představení zároveň režíruje. Slovenský národ se emancipuje, přibývá slovenské inteligence.

Babička Štefánia Čelková, 1913

archiv Hany Hegerové

Carmen v náručí maminky, 1931

archiv Hany Hegerové

Týdny u Farkašů ubíhají novým tempem. Započal advent, pomalu se blíží závěr roku. V zasněžených bratislavských ulicích se za okny rozsvěcují ozdobené vánoční stromky. Zavládla sváteční pohoda, kterou Margita tak miluje. Bytem voní pečivo a jehličí. První vánoční svátky s dítětem. Maličká Carmen dobře prospívá a bude rodičům nejkrásnějším vánočním dárkem…

Mezitím si Ján Farkaš ze své vedoucí pozice v Jednotě československých soukromých úředníků rozšiřuje okruh dobrých kontaktů. Své profesní místo má stabilní, a tak si mohou dovolit do domácnosti služebnou. Margita teď sama sotva vše zvládne. Ani Ján nemívá pro své pracovní vytížení moc času na rodinu. Dny tráví v kanceláři nebo na služebních akcích. Na čem si ale zakládá, jsou společné obědy doma. Všichni jedí u jednoho stolu, to se stalo daným každodenním pravidlem. Proberou zároveň, co je nového, potěší se s malou Carmen. Oba mají smysl pro humor a často se smějí i u jídla, když si vyprávějí nebo sledují neuvěřitelné grimasy, jaké umí jejich miminko vytvořit.

Margitin život se točí kolem maličké. Společně je celá rodina o víkendech. To většinou Jano vezme do ruky fotoaparát a dokumentuje rodinné události. První vyhotovené fotky si doma s Gitou prohlížejí a komentují. Mají nafocené mnohé momentky. Je výborné mít doma nadšeného fotoamatéra.

„Podívej, tahle fotka se povedla! Jak vám to sluší v naší posteli, pár dnů po porodu.“

Podobnou rodinnou atmosféru má jeho žena nejraději. Mívá při takových poklidných dnech dojem, že Jano se snad opravdu změnil a rodina mu bude vším.

Jenže on si svou ženu lehce dobírá:

„Gito, teď nebudeš ještě nějaký čas moct chodit do kaváren nebo s Leou tancovat. Ale koneckonců i ona už to má za několik týdnů.“

Margita mu odpoví poněkud posmutněle:

„Teď na to nemám ani myšlenku a bylo by milejší, kdybys i ty byl víc doma.“

„Víš, že mám moc práce a taky hodně kamarádů. Ale vás dvě mám přece rád, vždyť víš.“

„Vím, láska po tvém…“ tiše poznamená Gita, spíš jen pro sebe.

V Bratislavě se žije i nadále dost vesele. Jistá společnost, stejně jako Farkašovi přátelé, chodí také nejraději do baru Circle v nejlepším bratislavském hotelu, kde hrává pravidelně cikánská kapela.

Ján se obléká do elegantního obleku, použije oblíbenou vůni levandule a před odchodem Margitu políbí. Ta prohlásí:

„Zase těch peněz, co tam necháš!“

Manžela její reakce rozladí:

„Však vydělávám dost. Chybí nám něco?“

Nechybí. Jejich byt je útulný, ne moc velký, ale vyhovující. Člověk se v něm cítí spokojeně. Skutečně není důvod si stěžovat. A počátek třicátých let přináší v Československu stále nové podněty. Technický pokrok, další rozvoj automobilismu, zábavního průmyslu, vychází i spousta nových magazínů. Lidé se jimi inspirují, rozvíjejí své podnikání. Přicházejí mnohé vymoženosti pro domácnost – elektrospotřebiče. Světové firmy mají své obchodní zastoupení i v Československu. Zároveň vznikla i značka Made in Czechoslovakia. K největším domácím producentům takových spotřebičů teď patří děčínská společnost Jeka. Specializuje se na žehličky a vysoušeče vlasů. Populární je také firma Elektro-Praga. Velkým hitem v domácnostech se stal vysavač. Jeho cena je ovšem enormní – pohybuje se od 1 200 do 1 500 Kčs. V domácnosti Farkašových takové výrobky nemohou chybět.

Jen ze světa přicházejí stále další zprávy o šířící se ekonomické krizi a zvyšující se nezaměstnanosti. Matce malé Carmen jsou tyhle věci spíš vzdálené. Zajímala se vždycky především o ženské záležitosti. Teď pro změnu vnímá potřeby dítěte, od jeho narození uběhlo více než čtvrt roku.

V polovině týdne, 4. února 1932, porodila v sanatoriu Koch Margitina kamarádka Lea. Stejně jako Farkašovým se i téhle modrooké, věčně rozesmáté ženě narodila dcera. Dostala jméno Ľubica. Otcové se sešli k malé oslavě.

„Tak jste se taky dočkali. Alespoň budou společně korzovat s kočárky.“

„To musíme zapít! Určitě si všichni v létě vyjedem do Piešťan nebo Trenčianských Teplic, jako předtím. Na slunci naberou pěkně barvu.“

Po dalších dvou měsících se Margita začíná pomalu vracet i k některým oblíbeným činnostem. Díky pomoci služebné si může zajít ke kadeřníkovi, jak byla zvyklá. Chce se zase cítit dobře, být upravená. Vypadá výtečně v módním krátkém sestřihu jejích hustých tmavých vlasů. I postavu má jako dřív, opět vynikají její dlouhé štíhlé nohy. Ne nadarmo se už dřív říkalo, že má jedny z nejkrásnějších nohou v Bratislavě. S kamarádkami občas navštěvuje i módní salon nebo modistky. Od manžela je informována, co se děje v kulturní oblasti, především v divadle.

Teď jsou spolu doma.

„Podívej, Gito, naše Carmen roste vyloženě před očima.“

„Jen ty vlásky má takové jemné. Budu jí je často stříhat, aby zhoustly,“ pronese Gita.

„Je roztomilá jako malá babulka.“

„Babulka, to je hezké! Budeme jí tak říkat. Naše malá Babulka. Už jsem to slyšela i u jiných dětí.“

Toho dne dostala Carmen Mária Štefánia od rodičů další jméno, láskyplné. Babulka znamená ve slovenštině kachňátko nebo housátko.

Nazítří po poledni Margita vyrazila s kočárkem na pravidelnou procházku. Po obědě si tak ráda užívá příjemný čas s malou. Dnes se cestou zastaví za Leou a projdou se společně městem a zamíří i k Dunaji. Obě potřebují alespoň trochu společenských kontaktů.

Časně ráno zas chodí Margita nakupovat na rynek. Má tu i svého oblíbeného řezníka. S chutí u něho vybírá maso a on pokaždé přidává nějakou historku. Koupí zeleniny a ovoce u jiných stánků nešetří nikdy a bere i jiné suroviny, ze kterých pak sama vaří. Jídla dokáže připravit skvěle a Ján si je oblíbil. Vaření je pro ni i určitým druhem zábavy. Nejen k téhle činnosti jí hraje vždy rádio. Jejich služebná se stará o pravidelný úklid, praní a žehlení i chod domácnosti.

Dnes měla Carmen špatnou náladu, často brečela a Gita se jí musela neustále věnovat. Konečně se unavila a jde bez fňukání spát. Má štěstí, tatínek je doma. Je teplý červnový večer a otec v bílé košili jde před spaním zazpívat dceři ukolébavku ve vlastní úpravě:

„Spi, Babulko, jen spi…“

Usnula rychle. Sleduje její legrační kulatou tvářičku s krátkou ofinkou. Po chvíli potichu odchází z ložnice do pokoje za Gitou. Obejme ji a políbí a pak se zeptá:

„Blíží se prázdniny. Co říkáš, kdybychom příští měsíc spolu s Valachovými jeli k mámě do Trenčianských Teplic? Holky už jsou větší, všichni si můžeme užít léto.“

„Ráda. Potřebuju změnu,“ odpoví.

„V neděli půjdu s Babulkou na procházku a udělám nové fotografie, alespoň si chvíli odpočineš.“

Na malé Carmen je nejlépe vidět, jak čas ubíhá. Roste jako z vody. Mnohé věci už jí jsou malé. Margita jde nakoupit nové šatičky a boty na horké dny. Pro sebe vybere alespoň letní klobouk.

Obě rodiny mají sbaleno a vyrážejí automobily na domluvený pobyt do Trenčianských Teplic. Lázeňské město je vítá teplým letním dnem. Zelený park, honosné domy i kavárny se zdobnými fasádami dodávají místu noblesu. Margita s Leou tráví hodně času v parku, v blízkosti nedávno postaveného Léčebného domu Nemocenské pokladny soukromých úředníků (NPSÚ), zvaného Gumák. Je to současný architektonický skvost, o který se částečně zasloužil i Ján Farkaš. Jednota československých soukromých úředníků totiž vypsala roku 1929 architektonickou soutěž na lázeňský dům v jeho rodných Trenčianských Teplicích. Vyhrál ji český architekt Jaromír Krejcar. Tím začal zásadní rozvoj tohoto lázeňského města. Lidé se ale nejvíce scházejí v Kursalonu, zajímavé stavbě s kavárnou a terasou. V létě se tu pořádají venkovní koncerty klasické hudby. Vpravo od Kursalonu se nachází kino.

Margita si dnes oblékla tmavomodré šaty se světlým květinovým vzorem a teď s Leou tlačí své kočárky rozlehlým parkem. Po několika minutách chůze se posadí ke stolku právě na terase kavárny Kursalonu.

„Chybí mi kavárny a společnost. Někdy mám pocit, že to nevydržím…“ svěřuje se Margita.

„Víš, Gitko, jsem ráda, že máme naše mužský, kterým se daří, a můžeme si tohle všechno dopřát. Hlavně aby to vydrželo.“

Upravená Lea v letním kloboučku a ve světlých šatech s výraznými květy se trochu zasní, pak se na sebe s Gitou podívají a přiťuknou si sklenkami bílého vína. Kočárky mají vedle sebe ve stínu pod kavárenskou střechou a sledují, jak si na travnaté ploše vesele hrají jiné starší děti s červeným míčem. Obě se cítí skvěle a šťastně.

Pobyt na slunci a v přírodě prospívá každému. Za zábavou sem míří nejen místní, ale i mnozí výletníci z nedalekého Trenčína. Přijíždějí vláčkem po jednokolejce, končící v samém centru Trenčianských Teplic.

Babička Mária pracuje v sanatoriu Jednoty československých soukromých úředníků jako vedoucí, ale především vaří. A teď si konečně užívá malou Carmen. I Babulka je ráda s touhle zábavnou, krásnou a chytrou babičkou. Mária je samozřejmě věřící, jako snad všichni Slováci.

Farkašovi tu mají mnohé známé, se kterými se pravidelně setkávají. Ján si k městečku vytvořil silnou vazbu od narození. Margitě se dařilo odjakživa v kartách, nepohrdne ani teď partičkou, když ji přátelé vyzvou. Mladí manželé si připadají jako za časů, kdy ještě neměli děti a vyráželi do společnosti. Některé dny vyjedou na společný výlet po okolí.

Muži po deseti dnech odjedou a manželky s dětmi ještě ponechají další týden na letním vzduchu. Oba mají v Bratislavě dost práce a jejich ženy naopak nemají kam spěchat.

Carmen v kočárku s maminkou, 1932

Carmen s Ľubicou Valachovou, 1933

archiv Hany Hegerové a Ľubici Daňové

Druhé Vánoce Carmen, Bratislava 1932

archiv Hany Hegerové

Když se pak obě vrátí zpět, čeká Margitu novinka:

„Sehnal jsem pro nás větší byt. Budeme se stěhovat. Máš radost?“

„Kam?“

„Nech se překvapit.“

A tak zanedlouho z ulice Špitálské přesídlují do blízké, krátké uličky Sienkiewiczovy. Jejich nový byt ve druhém patře je větší, jeho součástí je i menší balkón do vnitrobloku, kde se v přízemí nachází židovský internát.

Carmen bude za měsíc rok. Je třeba ji neustále hlídat a věnovat jí pozornost. Neobyčejně živé a poněkud svérázné dítě si dokáže hrát se svými panenkami a plyšovým medvědem celé hodiny a vydává u toho různé zvuky. Ale když ji samota omrzí, vyžaduje značnou pozornost. Občas je její matka po celém dni vyčerpaná, a tak je šťastná, když večer Babulka usne a ona má klid a čas věnovat se trochu i sobě.

O prvních narozeninách dostává Carmen nazdobený dort s jednou bílou svíčkou a novou panenku s tmavými vlásky. Položí ji k medvědovi, aby ji chránil.

Na vánoční svátky se k Farkašovým do bratislavského bytu sjíždějí příbuzní, včetně babičky Márie a jejího druhého syna Fera, aby na Vánoce byli spolu. Nedlouho poté se naopak Ján s Gitou a maličkou Carmen vypraví na Tři krále za nimi…

Na jaře 1933 se Margita připravuje na další pobyt v přírodě. V červnu odjíždějí opět spolu s Valachovými ven z Bratislavy. Tentokrát si Ľudovít oblékl slušivý světlý oblek sportovního střihu s podkolenkami. Tenhle styl Ján nenosí, v tomto ohledu je dost konzervativní.

Při svých výletech navštíví Schiffbeck, pozdější Magickou zahradu. Ján má s sebou vždy fotoaparát. Vezme obě holčičky za ruku a postaví je k jednomu místu se slovy:

„Udělám vám fotografii. Babulko, stoupněte si s Ľubou tady k trpaslíkovi, ať za čas vidíme, jak jste nám vyrostly.“

Fotografií z podobných vycházek mají už celou sbírku. Během pozdního léta se pak ještě Margita s Carmen vypraví znovu na venkov. Otec tak není v Bratislavě rušen…

Když jsou už zase v Bratislavě a není venku chladno, chodí malá Carmen na balkón, kde zvědavě pozoruje svět venku. Poprvé uvidí takhle zblízka ortodoxní Židy. Tolik mladých štíhlých židovských chlapců pohromadě. Sedí na své malinké stoličce a kouká na ně s velkým zaujetím. Jako by se v nich skrývalo něco tajuplného, zvláštního a neznámého. Probouzejí v ní zvědavost. Začne se ptát maminky:

„Co to je?“ A ukazuje si na tvářičky.

„Tomu se říká pejzy, Babulko. Oni to mají předepsané tak nosit.“

„Hmmm,“ nechápavě se podiví Babulka a v šatech, přes které má světlou zástěrku s výšivkami, odběhne do svého pokoje a začne něco broukat velkému plyšovému medvědu. V kočárku vedle má i několik svých panenek. Díky věčnému stříhání vypadá spíš jako kluk. Kdo zahlédne její hlavičku, sotva pozná, že jde o holčičku.

Z rádia právě slyší hudbu a zpěv. Hrají píseň v podání sólisty bratislavského divadla a sběratele lidových písní Janka Blaha. Přiběhne k mamince, tahá ji za sukni a předvádí, jak umí tancovat. Sotva se drží na nohou, ale nespadne.

Další rok nezačal šťastně. V prvních lednových dnech roku 1934 přišla zpráva o výbuchu v uhelném dole v severočeském Oseku u Duchcova. Při neštěstí zemřelo 142 horníků.

Za několik dalších měsíců, v květnu, byl Tomáš Garrigue Masaryk opět zvolen prezidentem Republiky československé.

Takové věci Carmen nevnímá, bude mít teprve dva a půl roku a právě pobývá týden s babičkou Márií v lázeňském městečku. Stromy povětšinou ještě kvetou a vůně pozdního jara je všudypřítomná. Babička drží Babulku za malou ručku, malými kroky kráčejí ulicí a ona k ní promlouvá:

„Dnes tě vezmu k řezníkovi. Něco od něho jistě dostaneš. Pak půjdeme do Odpočinku za strýčkem.“

A opravdu. Když Carmen vstoupila do obchodu s masem a uzeninami, ucítila nejprve zvláštní vůni a rozhlíží se zvědavě všude kolem. Mohutný pan řezník jí podá plátek voňavé čerstvé šunky, která se v budoucnu stane její oblíbenou pochoutkou.

Vyjdou ven z uzenářství a míří do parku. Minou Kursalon a pokračují upraveným parkem dál až k restauraci Odpočinek, kde pracuje druhý babiččin syn Fero. S oblibou si s ním dává malé černé pivo a povídají si. Strýček Fero Carmen fascinuje.

Jindy jdou k hotelu Grand, kde právě hraje Slovenská filharmonie, která přijela na prázdninový pobyt. Zní tady krásná hudba a vládne sváteční atmosféra.

Nic takového se nedá říci o bouřlivém Německu. Hitlerem nařízené čistky vyvrcholily nocí dlouhých nožů. Hitler si tak násilně upevnil moc. Okolní státy a celý svět ještě netuší důsledky…

Horké dny ustoupily podzimu a barevné listí po čase pokryl sníh. Přicházejí Vánoce. V obývacím pokoji stojí mohutná, přes tři metry vysoká jedle. Je ozdobena lineckým cukrovím, ozdobami a salonkami. Svátečně oblečená Margita v tmavých šatech zapaluje prskavky. Carmen sedí v pletených šatičkách a kožených botkách u stromečku na své skládací dřevěné židličce. U sebe má kočárek s panenkami, aby otec mohl zachytit další rodinný moment:

„Babulko, podívej se na mě.“

Cvak, cvak, cvak. Její čtvrté Vánoce byly právě zvěčněny fotoaparátem a všichni se mohou odebrat ke sváteční večeři.

Pár týdnů po novém roce zavítala k Farkašovým návštěva. Dva kamarádi a manželka jednoho z nich. Pijí čaj a povídají si v hale. Na stole před nimi leží čerstvě upečený koláč s ořechy. Carmen k nim divoce přiběhne a začne se nadšeně předvádět. Jak slyší z rádia hudbu, začne tančit a něco zpívat. Dnes ji maminka oblékla do tmavších šatiček, na které má přehrnutý výrazný bílý límec s kulatými rohy. Tahle kombinace její temperament ještě podtrhuje. A společnost se tím dobře baví.

„Vidíte, co dokáže? A to má jen tři a čtvrt roku.“

Rodiče jsou její živelností někdy plně zahlceni. Říkají si, jak jen její energii usměrnit? Alespoň u jídla musí sedět tiše a klidně. Odmlouvání otec nesnese.

Uběhl další půlrok. Když si rodiče chtějí u oběda povědět něco osobního, mluví už raději německy nebo maďarsky. Ona na ně kouká a nechápe, proč jim vůbec nerozumí. Když se začne ptát, co to říkají, bývá okřiknuta:

„Babulko, když mluví dospělí, tak musíš být ticho.“

„A začneš chodit do školky.“

„To se musí?“ reaguje překvapeně.

„Ano, chodí tam všechny děti. Budeš mít nové kamarády,“ odpoví stroze maminka a představuje si, jak si alespoň na pár hodin oddychne…

Společné večeře se u Farkašů tolik nedodržují. Odedávna měl každý své zájmy, pro které se i dříve sešli doma až kolem sedmé večer. Margita si taková povyražení už dlouho dopřát nemůže. Zato Ján dál chodí za kamarády nebo navštěvuje divadla a sleduje, co nového se na jejich prknech děje. Bratislavská činohra se před dvěma lety rozdělila na českou a slovenskou. Uměleckým šéfem té slovenské se stal Ján Borodáč.

Velice populární, ale spíše v českých zemích, je Osvobozené divadlo Jiřího Voskovce a Jana Wericha. Hlavní pěveckou hvězdou jejich divadla je Ljuba Hermanová, která začínala v bratislavském Národním divadle jako operetní subreta.

Stejně tak Jána zajímají nové směry výtvarného umění. Momentálně vládne avantgarda. V minulém roce byla založena umělecká Skupina surrealistů ČSR, k nimž mimo jiné patří Karel Teige, Vítězslav Nezval, Toyen, Emil František Burian nebo Jaroslav Ježek.

Jenže po dalším půl roce už má Ján volného času méně a méně. Je zahlcen i mimopracovními zájmy, kterých stále přibývá, a on moc dobře ví, proč se v nich angažuje. Střední třída už je na Slovensku poměrně silná a on zatoužil po dalších, lepších příležitostech.

V létě 1935 se neustále stupňuje ohrožení ze strany nacistického Německa. Už dva roky nacisté posilují a vstoupili do nejvyšších státních exekutivních funkcí. Dne 30. ledna 1933 prezident Paul von Hindenburg uvedl do čela německé vlády Adolfa Hitlera. Německo se podřizuje jedné ideologii. Odzbrojovací podmínky mírové smlouvy z Versailles 1919 začaly být prolamovány. Investice do německé výzbroje jsou ohromné.

I Československo začalo budovat bezpečnostní systém okolo svých hranic, staví lehká a těžká opevnění.

V téhle době se rodiče rozhodli zapsat Carmen do nedaleké německé školky. Její otec si v současné politické době vyhodnotil, jak by mohlo být pro ni důležité domluvit se německy.

Školku navštěvuje teprve týden a už si získala nové kamarády. Profesorka němčiny s dětmi v průběhu prvních měsíců začala nacvičovat divadelní představení, Carmen by tak měla účinkovat na veřejnosti.

Před Vánocemi nazkouší pohádku Hans und Gretchen, tedy O perníkové chaloupce. Hraje v němčině Jeníčka, dává si velmi záležet a snad ani příliš netuší, že hraje chlapeckou roli. O to víc má její výkon komický nádech. K tomu ta dětská neohrabanost. Pro rodiče je to podívaná k popukání.

„Babulko, bylas úžasná. Jsi moc šikovná.“

Margita, když je Carmen ve školce, má už dostatek volného času. Po jejím vyzvednutí ze školky zamíří víceméně denně mezi čtvrtou a pátou odpoledne do své, už dříve oblíbené kavárny noblesného hotelu Carlton. Někdy se zastaví i pro Leu. Objednává si kávu, z kabelky vyndává krabičku cigaret Bystrica a s chutí kouří.

Carmen usrkává kakao nebo citronádu. U popíjení si listuje v obrázkových časopisech a nejraději se snaží mamince zapalovat cigarety. Připadá si důležitě. Pozoruje zaujatě prostředí i mnohé návštěvníky kavárny a neustále se na něco maminky vyptává. Zdá se, že už v tomhle věku vnímá, co je to moderní kavárna.

Když se vracejí spolu domů, Carmen se mamince na jedné z hlavních ulic vytrhne a vyběhne od ní přes silnici. Zahlédla tam snad psa nebo co. Margita ji doběhne, drapne ji za ruku, cloumá s ní a zvýšeným hlasem jí říká:

„Tohle jsi udělala naposledy! Co kdyby jelo auto!“

Babulka odmlouvá, maminka je stále rozčílená, neovládne se a vlepí dceři pohlavek. Carmen po zbytek cesty domů mlčí, tečou jí slzy. Když dorazily do bytu, sleduje, jak matka odešla do vedlejšího pokoje. Chvilku čeká a pak nenápadně uteče z bytu ven na chodbu a rovnou dolů po schodech. Chce se mamince pomstít.

Margita zjistí její nepřítomnost až po několika minutách, když ji volá a hledá po bytě.

Vyběhne rychle na chodbu, ale nikde ji nevidí. Sevřelo se jí srdce úzkostí. Rozběhla se po schodišti k východu z domu na ulici. Tam ji uviděla sedět u vedlejšího domu…

„Tys mi dala! Tohle, prosím tě, už nikdy nedělej. Mohla ses ztratit nebo se ti mohlo něco stát!“

Vezme ji do náruče, políbí na čelo a hladí po vlasech.

Malá Carmen se už na maminku nezlobí. Je zase šťastná v teple domova u svých hraček, ve svém pokojíčku.

Na konci roku Tomáš Garrigue Masaryk odstupuje ze své funkce. Ve věku pětaosmdesáti let už zdraví tolik neslouží. Novým prezidentem Československa zvolili 18. prosince 1935 Dr. Edvarda Beneše.

Přišlo chladné zimní období. Dunaj je teď šedivější. Carmen nejraději nosí nový světlý kožíšek a rukavičky s bambulkami. Otec se stále víc prosazuje v Jednotě soukromých úředníků. Organizuje i léčebné pobyty a jiné akce nejen v Bratislavě. O to víc si pak v neděli vychutnával stále vzácnější procházky s malou dcerkou a se svým fotoaparátem. Margita ji pokaždé před jejich procházkou pěkně oblékne, dokonce už má Carmen i svou malou kabelku a klobouček. Dříve si z fotografování dělala legraci a ráda vlezla, kam otec řekl. Na schody, na malý strom, na dětskou prolézačku…

S přibývajícím věkem o fotografování stojí méně a méně. Pózování před jeho objektivem ji otravuje a nechce se do fotoaparátu usmívat. Jakmile začnou mířit zpět k domovu, vrací se Babulce nálada a těší se do svého světa i na domácí koláč nebo na oblíbené pruhované čalouněné křeslo, kde si ráda lebedí a hraje na dospělou.

„Zase byla venku protivná, nechtěla vůbec postát. Ale jednou bude ráda, že má otce fotografa. Až to bude vyvolané, uvidíš, kde jsme všude byli.“

„To je zvláštní, doma se přede všemi předvádí. Fotografování nemá asi ráda proto, že vypadá jako kluk s těmi krátkými vlasy,“ reaguje Gita.

Tyhle rodinné zážitky alespoň částečně vyvažují začínající Farkašovu účast v jistých politických kruzích. Býval mladým členem Rodobrany a má z té doby dost přátel s nacionálním smýšlením…

Na začátku září 1936 se konají vojenská cvičení na západním Slovensku, do kterých se zapojily zbývající jednotky československé armády. Předcházela jim srpnová cvičení v Čechách.

Právě v souvislosti s těmito cvičeními a novou strategií vzniká v následujícím roce 1937 Správa stavby Komárno, určená k řízení opevňovacích prací jižní hranice v oblasti Komárna.

Běžný rodinný život u Farkašů plyne dál. Čas od času se Ján v baru zdrží déle a přichází domů za doprovodu cikánské kapely, která tam hrála. Rozjařeně se s manželkou vítá:

„Jsi pořád jen doma, tak jsem je přivedl, aby ti zahráli.“

„Ticho! Vzbudil jsi celý dům!“ pronese zaskočená Margita a nevěřícně kroutí hlavou.

I malou Carmen hluk probudí. Vyjde rozespalá ze svého pokojíku. Po chvíli se už Margita usmívá a podupává nožkou do rytmu, když vidí, jak rozcuchaná Carmen zaujatě zírá na hudebníky…

V bohatších měšťanských rodinách je obvyklé zapsat malé dívky do nějakého kurzu. Rodiče Carmen se rozhodují pro balet. Otec má výborné kontakty ve Slovenském národním divadle, a tak jeho dcera začne od svých necelých šesti let navštěvovat třikrát týdně baletní přípravku při bratislavském Národním divadle. Bude mít jasně daný program i po skončení vyučování, až nastoupí letos do školy. Maminka usoudila, že se snad v baletu unaví, přijde domů klidná a nebude už tolik zlobit.

S dědečkem Čelkem, 1934

Carmen pózuje otci, 1935

archiv Hany Hegerové

S otcem Jánem Farkašem, 1934

S matkou a strýcem Ferem, 1934

archiv Hany Hegerové

Carmen a bratranec Stanley u Dunaje, 1933

Carmen na piešťanském koupališti Eva, 1937

archiv Hany Hegerové

Při jejím nástupu ji přivítá primabalerína a choreografka Ella Fuchsová. Na žáky dohlíží také český choreograf Bohumil Relský. Čerstvě tady působí právě od tohoto sedmatřicátého roku.

Oba záhy vypozorovali, co dívence vyhovuje, a svěřují nové žačce nejraději grotesky se slovy:

„Vaše dcerka gesta nedělá, ona je naplňuje.“

Tanec malou Carmen okamžitě uchvátil. Na hodinu baletu se pokaždé těší. Konečně uplatní svůj temperament. Po návratu domů rodičům ukazuje, co nového se naučila, a spokojeně jde spát s představou, že se stane slavnou tanečnicí…

Společenské postavení rodiny je díky Jánu Farkašovi na vzestupu. Stěhují se opět do nového bytu, tentokrát do nedaleké dlouhé Grösslingovy ulice, nacházející se stále v bratislavském Starém Městě. Blízko stojí nový palác Liga pasáž s mnoha obchody, kam začne Margita chodit nakupovat. Někdy bere s sebou i Carmen, která nejvíc obdivuje mlékárnu. Fascinovaně pozoruje usměvavého blonďatého prodavače v bílé zástěře, jak z velkých kádí nabírá odměrkami čerstvé mléko. Moderní Liga pasáž byla dokončena před dvěma lety, v roce 1935, a dostala název po národně obrozenecké a kulturní organizaci Slovenská liga, která v domě sídlila.

Je to nedaleko takzvaného modrého kostelíka, tedy kostela sv. Alžběty, který měla Carmen přímo před domem v Sienkiewiczově ulici. Když se jde Carmen s rodiči v neděli dopoledne projít k Dunaji, všímá si mužů vracejících se ze mší. Jde o čistě mužskou záležitost, zvanou „voňavá mše“ před obědem. Ti pánové chodí krásně oblečení, vymydlení, navonění a často s květinou v klopě. Ráda se dívá, jak jdou ve skupinkách ulicí. I takové zdánlivě drobné věci ji ovlivňují.

Manželé Farkašovi se v polovině července 1937 vypravili i s Carmen na slavnostní otevření unikátního termálního koupaliště Zelená žába v Trenčianských Teplicích. Jde o velkou událost. Moderní plovárna, usazena pod majestátní skálou, je unikátní ukázkou organického funkcionalismu brněnského architekta Bohuslava Fuchse. Budovu s kavárnami, restaurací, převlékacími kabinami a prostornými terasami stavěli na slunné straně Teplické vrchoviny přes rok. Zásluhu na tomhle projektu má opět Ján Farkaš, který českého architekta, žáka slavného Jana Kotěry, pozval na Slovensko. Pro rozvoj lázeňského města se Zelená žába stane zásadním místem.

Ján s Margitou stojí opřeni o zábradlí horní terasy a dívají se přímo na trávník pod sebou s množstvím dřevěných lehátek a na velký bazén plný lidí, odkud se nese radostná nálada. Právě zahlédli manžele Valachovi s malou Ľubicou, kteří už přicházejí, jak byli domluveni. Společně si projdou celý areál a cítí se v tom prosluněném dni příjemně…

Na konci srpna jsou rána už trochu chladnější než v červenci. Carmen to nevadí. Během prázdnin ji převezli do Piešťan, kde se naučila plavat, odpočinula si od baletu a užívala dětských her s kamarády na koupališti. Dnes už pro ni rodiče jedou k babičce. Je opálená, zdá se, že i trochu přibrala.

Zanedlouho nastupuje poprvé do obecné školy, kam dochází z bytu. Vzhledem k tomu, že je družná a povídavá, má už po krátkém čase ve škole několik dalších kamarádek a kamarádů. Oblíbila si hodiny zpěvu. Odpoledne, po vyučování, ji čekají zase dvě hodiny oblíbeného baletu.

Otcův kariérní postup pokračuje, má už vlastního řidiče. Nedávno Margita zjistila, že má také milenku, a doma vzniklo napětí. On raději mizí do oblíbeného Národního divadla, kde je zrovna na programu Vzpoura v rodině nebo tříaktová opera Nížina.

Snaží se propagovat slovenskou divadelní scénu a Margita od něho pravidelně doma slýchá:

„Večer půjdu zase s Bagarem prodávat vstupenky po bytech. Lidi musí víc chodit do divadla. Nechtěla bys vidět ještě jednou Grófku Márii, když se ti premiéra tolik líbila?“

V druhém zářijovém týdnu odjel prezident Beneš s chotí Hanou a osobním tajemníkem Dr. Drtinou z Prahy na Slovensko do Topolčianek, slovenského sídla prezidentů.

Prezident Osvoboditel, jak je Masaryk nazýván, leží nemocný v Lánech. V neděli ráno, 12. září, se z rozhlasu jako první ozvala zpráva o náhlém zhoršení prezidentova zdravotního stavu. Jsou u něho lékaři, kteří jej sledují už několik dnů. V ranních hodinách diagnostikovali začínající zápal plic. O situaci byl telefonicky informován Beneš, který hned ráno odjíždí do Bratislavy a odtud vlakem až do Lán…

Ministerský předseda Dr. Hodža, který pobýval v Piešťanech, přijel ze Slovenska autem ve 21 hodin. Prezident zemské správy Slovenska Jozef Országh zaslal velvyslanci v Londýně Janu Masarykovi telegram, v němž prosí Všemohoucího, aby národ ušetřil od nejhorší rány a zachoval ještě největšího dobrodince a Osvoboditele…

Jeho modlitby nebyly vyslyšeny. První československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk v úterý 14. září 1937 umírá.

Margita si ráno 21. září pustí rozhlas a v přímém přenosu poslouchá smuteční obřad, který začal na Pražském hradě. Během dne se při vysílání Radiojournalu vystřídali všichni hlasatelé. Rozhlasový přenos z Masarykova pohřbu se tak stal nejrozsáhlejší reportáží, jaká se dosud vysílala.

Na druhý den si už zase Margita potichu s rozhlasem zpívá. Zní z něho hlas populárního zpěváka Františka Krištofa Veselého, který minulý rok natočil první nahrávky na gramodesku Ultraphonu. Carmen se už vrátila ze školy domů na oběd a chvíli spolu s maminkou tančí a pozpěvuje v hale. Jsou to jejich společné radostné chvíle.

„Babulko, za chvilku bude oběd. Běž se převléct, přijde tatínek, musíme začít chystat, víš, že má rád přesnost.“

Potrpí si nejen na přesnost, ale i na řád a zakládá si na společenském postavení. Rodinu za těch několik let dobře zajistil. U oběda s nimi teď sedává i jeho osobní sekretářka. Margitu její přítomnost nijak nevyvádí z míry. Není zrovna velká krasavice, aby narušovala manželskou pohodu, a u oběda zároveň probírají s Jánem i pracovní záležitosti.

Oba manželé si potrpí na módní eleganci. Margita sleduje trendy v módě odedávna spolu s přítelkyní Leou a stále se snaží držet krok s novinkami. Nic neobvyklého, dělají to i ostatní bratislavské ženy z vyšších vrstev. Momentálně se nosí zvlněné účesy o délce lehce k ramenům. Margita má sice o něco plnější boky, ale jinak je stále atraktivní žena. To manželovi ubývají vlasy a má stále výraznější čelo.

Mezi vánočními svátky vyrazí manželé Farkašovi i s Carmen do Národního divadla na dětské představení. Na programu jsou dva krátké balety Štědrovečerní sen a Svatba na Ukrajině. Carmen s napětím sleduje dokonalé pohyby tanečníků. Doma začala předvádět entrée Bedřicha Füssegera, který ji jako tanečník zaujal nejvíc.

Jenže Evropa druhé poloviny třicátých let už zdaleka není jen radost a zábava. Vzrůstá politický neklid, jenž se začíná vkrádat i do rodiny Farkašových. Každý týden přicházejí nové a nové zprávy z Německa, zastrašující okolní státy. Lidé se začínají obávat další války. V novinách se objevují propagandistické články a fotografie fanatického řečníka, říšského kancléře Adolfa Hitlera. Nacismus obludně a nebezpečně sílí.

Ján Farkaš si vývoj situace dobře uvědomuje. O to víc, že má už mnoho známých ve vysokých funkcích a mluví německy. Podporuje snahu o autonomii Slovenska a tzv. Trenčínský manifest z 30. ledna, který zmiňuje například podporu měst blízkých Farkašovi – Trenčianských Teplic a Piešťan. Na takových akcích se teď pokaždé zpívá hymna Hej, Slováci!

První školní rok Carmen končí a rodina plánuje čas jejích prázdnin. Na dva měsíce se opět rozloučí s baletní přípravkou. Plán na letošek je jasný: červenec u babičky Štefánie, srpen u druhé babičky Márie. Neviděla je od Velikonoc a těší se, jak ji budou obě rozmazlovat a začnou jí vyprávět své roztodivné příběhy. Obě jsou stále zaměstnané jako lázeňské, a tak ji čeká další léto u vody. Opálená působí Carmen ještě exotičtěji. Geny předků se zajímavě pomíchaly a ona je mezi ostatními dětmi nepřehlédnutelná. A k tomu výrazný temperament. Přijede za ní také rodina Valachova s Ľubicou. Podobně staré dívky si stále úžasně rozumí a dny tak tráví hlavně s místními „prázdninovými“ kamarády. V Piešťanech mají oblíbenou plovárnu Eva. Carmen má od rodičů na celý měsíc předplacenou převlékací kabinu, a tak cestou z Bratislavy se už nemůže dočkat:

„Tolik se už těším na obě lázeňské babičky a sladké kremeše.“

Tyhle pobyty se pro ni vždycky nesou v duchu velké svobody a jsou bez napětí. Co doma nesmí, u babiček má povoleno. Ráno jí vždycky zabalí nějaké jídlo a ona se vracívá až odpoledne. Pokud je pod mrakem, ráda tráví čas procházkou městem, kdy poslouchá zajímavá vyprávění.

Piešťanskou babičku Štefánii má velice ráda. Krásná dáma s tmavými vlasy, luteránka, která pojímá náboženství po svém. S manželem se rozvedla, protože byl chorobně žárlivý. Ani po rozvodu nebyli schopni být delší chvíli v jedné místnosti a stále si jeden druhého dobíral. A přátelé se tomu vždy smáli. V rodině se jí říká „babička intelektuál“. Odpoledne se u ní zastavují vybraní hosté na kávu. Dá se s ní podebatovat o mnohých tématech. Malé Carmen připadá poněkud zvláštní, často jí vypráví o neznámých věcech, o kterých nikdo jiný nemluví. Například o energii a Bohu. Pro ni je Bůh ve všem živém. Říká:

„Babulko, pamatuj si, že všechno, co je hezké, je Bůh. Lidská energie je nezničitelná, a tudíž tady někde stále zůstává. Podívej na tu nově vysázenou alej – to je chrám. Všude kolem je spousta krásy, jen se musíš dobře dívat.“

Jindy zase babička vypráví těžko uvěřitelný příběh o své kamarádce, která občas upadala při debatě do transu a komunikovala cizím jazykem na téma, o kterém za normálních okolností nemohla mít potuchy.

Carmen její historky hltá s otevřenou pusou. Každou neděli s ní poslouchá opery, které vysílá budapešťský rozhlas, a k tomu si vykládá pasiáns. Babiččin rituál.

Část její rodiny Rothbauerů odešla na konci dvacátých let za prací do Ameriky, jak tomu bylo u mnoha slovenských rodin, zejména na chudém zemědělském východě. Údajně má každá pátá rodina někoho v cizině. Před dvěma lety se přijeli podívat a Carmen se poprvé setkala s milým blonďáčkem jménem Stanley. Její bratranec je stejného věku. Rodiče je vzali na procházku k bratislavským břehům Dunaje. Pozorovali u jeho mělčiny malé rybky a házeli kamínky do vody. Otec je v té chvíli vyfotil. Užili si několik společných týdnů a poté Stanley zase odjel…

Druhá babička byla pro změnu u toho, když si Babulka poprvé začala loni s klukem. Chodila ještě do školky. Byl to chlapec sousedů Červených. Oproti Babulce vyšší, koneckonců ona je stále dost malá. Vyloženě si ho dotáhla domů k babičce a suverénně v kuchyni pronesla:

„Podívej, babičko, co my umíme!“

Vylezla na kanape, aby na něho dosáhla, a políbila ho. Babička jen zírala a smála se s nimi.

Když jsou spolu venku, zastaví se babička na pivečko. Carmen dostane jen symbolicky. Na tuhle chvilku se vždycky těší, s knírem od pivní pěny má pocit dospělosti.

Pokud zavítá do Trenčianských Teplic Margita, vezme ji na výlety po okolí její švagr Fero, který má rád přírodu a sport. Rozumějí si. Dokonce ji přesvědčil, aby spolu lezli i po skalách. Takové věci by nikdy s manželem nezažila, sport ho nezajímá. Cestou si stále vyprávějí. Margita není zrovna sportovní typ, a jak jen z dálky uvidí kopce, začne se smát se slovy:

„Ferko, co kdybych já seděla tady dole na kafíčku a tys lezl po skalách sám a já se na tebe jen zdola dívala?“

Krásné volné letní dny plné slunce skončily. Lehkost jejího dětského bytí jako by pomalu odcházela s letošními prázdninami roku osmatřicátého.

Carmen nastupuje do druhé třídy, 12. září, tedy ani ne dva měsíce před jejími sedmými narozeninami, bylo slyšet burácivý Hitlerův hlas v Československém rozhlase, kdy agresivně a urážlivě mluvil proti prezidentu Benešovi. Mezi občany se šíří už delší dobu strach, úzkost a panika. Zejména mezi židovskými obyvateli. Hitler prohlašuje, že chce jen čistě árijskou rasu a s Židy má svůj plán…

Množí se pogromy na Židy. Ti informovanější a movitější se snaží raději narychlo odejít z Československa a dalších okolních zemí do Anglie nebo Ameriky. V noci 29. září se v Mnichově scházejí představitelé čtyř mocností – Francie, Itálie, Německa a Velké Británie –, aby stvrdili postoupení pohraničního území Československa Německu.

Ve čtvrtek 6. října, den po abdikaci prezidenta Beneše, se scházejí v Žilině představitelé slovenských politických stran. Po několikahodinovém jednání vyhlašuje Jozef Tiso autonomii Slovenska v rámci Československa (později v listopadu se název státu změní na Česko-Slovenská republika) a stává se předsedou první slovenské vlády.

Farkaš, už jako vládní komisař, se okamžitě výrazně angažuje, čímž překvapuje i svou ženu. Vyzve ji, aby v sobotu 8. října šla spolu s ním přivítat slovenskou vládu v čele s Jozefem Tisem na bratislavské nádraží při jeho návratu z Prahy. Nenechá stranou ani svou sedmiletou dceru. Malá Carmen s ním stojí v 19 hodin na peronu. Bratislava ten den jásá…

Politický vývoj nabírá na obrátkách a prezident Beneš 22. října 1938 odlétá do exilu v Londýně.

Ján Farkaš se plně chopí nových šancí mimo Jednotu. Začíná využívat mnohých výhod, které mu jeho pozice vládního komisaře a kontakty poskytují. V nezávislém deníku Slovenský hlas byla uveřejněna v sobotu 26. října zpráva s titulkem „Ján Farkaš správcem Penzijního ústavu v Bratislavě“. V ní se uvádí, že byl v minulých dnech Ministerstvem sociální pečlivosti a veřejného zdravotnictví pověřen správou Všeobecného penzijního ústavu v Bratislavě.

V prosinci byl do autonomní vlády Sněmu Slovenské krajiny zvolen také JUDr. Mikuláš Pružinský, od roku 1929 člen Národního shromáždění ČSR. Před třemi lety post opět obhájil za Autonomistický blok, který iniciovala Hlinkova Slovenská lidová strana. Svět je malý, a ten slovenský ještě menší: Pružinský studoval spolu s Alexiusem Čelkem, bratrem Margitina otce Kolomana, na univerzitě v Kluži v Sedmihradsku.

Dne 11. prosince odjíždí Ján Farkaš do Trenčína na slavnostní přísahu gardistů z 28. oblasti Hlinkových gard. Z vyzdobené tribuny promluví v uniformě i on a také náčelník politického štábu HG, senátor Štefan Polyák a další.

„Kdybys viděla, jaká to byla velká akce. Měla jsi být u toho se mnou,“ pochlubí se doma.

Farkaš je také propojený s církevními hodnostáři, přeje si, aby Carmen chodila i na „roráty“, tedy ranní mše. Při jeho postavení je to nutnost! Dcera k tomu má jistou nevoli a musí kvůli nim časně vstávat. Maminka se na ni za to často zlobí a říká:

„Babulo, ty jsi panenky Márie batoh!“

Nezbývá nic jiného než se otci podvolit.

Carmen doma s rodiči, 1938

archiv Hany Hegerové

Carmen cestuje vlakem k babičce Márii

do Trenčianských Teplic, 1936

archiv Hany Hegerové

Ján Farkaš zatím stále ochotně zařizuje hercům léčebné pobyty v Piešťanech a Trenčianských Teplicích. Popularizuje dál nově vzniklou divadelní scénu Slovenského národního divadla.

Margita už také chodí se svými přáteli do kaváren. Carmen bývá doma sama s hospodyní, která na ni dohlíží. Těší se na pravidelné návštěvy paní Ilonky, švadleny, která pro Farkašovy šije. Pokaždé přichází s kufříkem plným látek, střihů a nastehovaných šatů ke zkoušení. Ovšem nejvíc se těší, když začne vyprávět o filmech. Ilona miluje biograf. Líčí všechny příběhy natolik barvitě, že když potom Carmen na ulici uvidí poutač u kina, má dojem, že film důvěrně zná…

Jednoho dne se zeptá matky:

„Můžu si pozvat domů kamarádky a udělat pro ně v neděli baletní představení?“

„To víš, že můžeš. Uvidí tě i paní Ilonka, budeme pracovat na nových šatech.“

Využívá toho, že otec není doma. Zvyká si být i častěji sama. I to je důvod, proč si zve kamarádky a připravuje pro ně představení. Chce zahnat pocit určité prázdnoty. Babičky jsou daleko…

Když se začne doma nudit, probírá různé zásuvky a skříňky. Jednou objevila krabičku pánských ochran. Vyndala je z krabičky v domnění, že jsou to balónky, a začala je nafukovat a poté věšet na balkón jako slavnostní výzdobu…

„Pojedeš k babičce do Teplic. Já ani tatínek nemůžeme, vypravíme tě vlakem samotnou s panem konduktorem, bude na tebe dohlížet. V Teplicích tě vyzvednou na nádraží. Máš ráda dobrodružství, takový výlet se ti bude jistě líbit.“

Malá Carmen se radostně usměje. Poprvé bude absolvovat několikahodinovou cestu sama.

Další překotné politické události umožnily vznik samostatného Slovenského státu jako politického a vojenského spojence nacistického Německa. Tenhle stav nastal 14. března 1939. Těsně předtím, v únoru, jednal Mikuláš Pružinský společně s ministerským kolegou z autonomní vlády Ferdinandem Ďurčanským v Berlíně s předním nacistickým politikem Hermannem Göringem. Dne 16. března pak dochází ke vzniku Protektorátu Čechy a Morava na zbylém území, které po vynuceném postoupení Sudet Německu a části Těšínska Polsku zbylo z Československa.

Ještě než se tak stalo, navštívil už během srpna 1938 Jozef Tiso dvakrát prezidenta Beneše na Pražském hradě. Probírali všechny důležité okolnosti slovenské otázky. Následně sondoval Tiso prostřednictvím vyslance Jána Farkaše v Polsku a Maďarsku případné reakce na vyhlášení samostatného Slovenska. Ještě však nenastal vhodný čas a rozhodli se tehdy pro cestu postupné přípravy k tomuto kroku, což se po půl roce podařilo.

Jednota československých soukromých úředníků je obratem přejmenována na Slovenskou odborovou jednotu soukromých úředníků. Předsedou se stává Karol Dembovský a generálním tajemníkem Ján Farkaš, který získává svou novou kancelář a objevuje se na obálce časopisu vydávaného organizací…

Od poloviny dvacátých let se přátelil s Alexandrem Machem, kterýje teď jmenován ministrem vnitra Slovenského státu. Spolu zakládali Hlinkovu gardu a Mach se stává hlavním velitelem. Ján je zároveň aktivně činným v katolickém hnutí a organizuje poutě do Říma.

Margita zažívá u oběda další překvapení:

„Získal jsem pro nás nádherný moderní byt. Takový jsi ještě neviděla. Budeme se za měsíc stěhovat a ještě líp si ho zařídíme.“

„Bože, Janko, nemáš už dost toho věčného stěhování a majetku?!“ reaguje překvapená Gita.

Rodina se tedy opět přesouvá, tentokrát do oblasti nových obytných domů v Blahově ulici. Nastěhují se do domu z roku 1931 židovského architekta a stavitele Desidera Quastlera. Ve třetím patře si architekt vybudoval svůj rozměrný pětipokojový byt, ale na počátku války se s celou rodinou musel v rámci arizace vystěhovat. Dům je navržen velice moderně, komfortně a s balkóny.

Přímo v jeho bývalém bytě teď bydlí Farkašovi. Architektonicky je výborně řešený. Ján má svou pracovnu, nechybí prostorná koupelna, pokoj pro služebnou a speciální hala, kde je umístěno velké stropní okno, kterým dopadá denní světlo. Geniálně tím byt prosvětluje. Zasouvací dveře mezi kuchyní a obývákem dávají možnost vytvořit malé Carmen jeviště a hlediště pro její občasná taneční představení. Komfortní bydlení doplňují dalším starožitným nábytkem, koberci a spoustou obrazů a jiných drobností. Nechybí gramofon a hodně desek s operní hudbou. Tu poslouchají často. Jen Carmen ještě nesmí šelakové gramodesky brát do ruky. Jsou velmi křehké a při neopatrném zacházení by z nich byly střepy.

Ve stejném domě bydlí také Mach, kterému říkají Šaňo.

Intelektuální vrstvu na Slovensku teď tvoří zejména slovenští kněží, kteří často učí na školách a zastávají zásadní funkce. Za Československa tvořili tuto společenskou vrstvu z převážné většiny Češi. Ti byli však po vzniku Slovenského státu vyhnáni. Ján Farkaš zorganizoval v rodných Trenčianských Teplicích 1. sjezd Slovenské odborové jednoty soukromých úředníků. Pro jeho účastníky připravil na pódiu v parku vedle Gumáku kulturní i církevní program.

Ján si velmi rychle oblíbil uniformy. Je typickým příkladem rčení – čím menší chlap, tím vyšší boty a čepice. Rád se v uniformě Hlinkových gard fotografuje, cítí se majestátně. Přes své mnohé kontakty zastává i funkci ve správní radě Fiatu, který má teď továrny kromě Itálie také v Německu. Díky tomu získal červený Fiat cabriolet 1 500 červené barvy, kterým na sebe strhává pozornost nejen v Bratislavě, ale také při cestách za matkou do Trenčianských Teplic, kam jezdí s rodinou. Seznámil se i s Mikulášem Pružinským. Nedávno se obě rodiny setkaly na jeho zámečku, kde má i četné polnosti. Carmen zaujala jeho jistá schopnost:

„Mami, on mě vzal na pole, nabral do ruky hlínu, promnul ji mezi prsty a řekl, o jaký druh půdy jde a jestli bude úrodná. Prý to vždycky pozná.“

Farkaš patřil k vedoucím funkcionářům Rodobrany, československými státními orgány v roce 1929 podruhé zakázané polovojenské organizace s fašistickými, protižidovskými a protičeskými tendencemi. Nyní, po zářijovém válečném napadení Polska Německem, se její činnost obnovuje a Farkaš se přidává znovu. I s jeho přispěním se Rodobrana postupně stává elitním sborem Hlinkových gard. Jako člen už širšího předsednictva strany vystupuje na sjezdu Hlinkovy slovenské lidové strany (HSĽS) v Trenčíně ve dnech 30. 9. – 1. 10. 1939.

V rámci aktivit Rodobrany organizuje Ján Farkaš i mnohé celorepublikové akce spojené s umělci, sportovci a politiky. Jednou z takových je i Usměvavé Slovensko po vzoru nacistické indoktrinace Radostí k síle, kdy všichni musí trávit čas společně, aby v lidech vyvolali dojem silného jednotného národa. K takovým činnostem patřily například plavby lodí anebo trávení aktivní organizované dovolené na pláži v obřím rekreačním středisku PRORA na Rujáně v letech 1936–1939. Ján se před několika dny vrátil ze slavnostního zahájení zábavného večera Usměvavé Slovensko v Žilině.

Na Slovensku se Rodobrana soustřeďuje na podporu místního nacionalismu. Ján se téhle činnosti nadšeně věnuje a připravuje různá kulturní vystoupení. Zcela chladně a pragmaticky se Margitě občas zmíní:

„Potřebuju, aby program byl pestrý. Lidi teď mají mít nějaké vzory a herce i sportovce rádi uvidí. Chci, aby někdy zazpívala i Carmen!“

KAPITOLA II.

Čtyřicátá léta

Uběhly teprve necelé tři měsíce od osmých narozenin Carmen, když její otec zorganizuje poradu župních a okresních velitelů Hlinkových gard, která se koná ve dnech 6. a 7. ledna 1940. Ve svém proslovu hrdě deklaruje:

„Hlinkova garda znamená totéž co v Německu SA, Rodobrana totéž co v Německu SS.“

Nedlouho poté se v Bratislavě účastní rodina Farkašových, i s malou Carmen, slavnostního zahájení setkání Usměvavého Slovenska ve Slovenském národním divadle, které od vzniku Slovenského státu spadá přímo pod správu vládního komisaře Farkaše. Osmiletá Carmen zazpívá lidovou písničku a předá květinu. Přítomni jsou nejvyšší státní činitelé. Ján, oblečený v uniformě vyššího důstojníka Hlinkových gard, Margita s Carmen v národním kroji společně vítají vládní představitele – ministerského předsedu Dr. Vojtecha Tuku a ministra hospodářství Gejzu Medrického. Je pro ně připraven speciální ples.

Pro Margitu šlo o zlomový moment, kdy byla vtažena i s dcerou opět do manželových politických ambicí, aniž by více rozuměla celému širokému zákulisí. Nepřeje si, aby dceru, která je ještě dítě, zneužíval pro své politické plány.

Téměř devítiletá Carmen stále častěji slyší, jak se rodiče hádají. Otec se k matce nechová zrovna vybraným způsobem, mívá další milenky. Jejich konflikty už přesahují osobní rovinu. Margita začíná vnímat Jánův určitý politický fanatismus a postupnou proměnu jeho osobnosti. Nechce být nadále součástí záležitostí, do kterých sama příliš nevidí. Stále více se odcizují. Raději se rozvést než snášet jeho mocenské jednání a chování, jež do jisté míry praktikuje i doma v soukromí.

Slavnostní akce v ND Bratislava.

Přivítání Dr. V. Tuky. Carmen a Margita v kroji, Ján Farkaš v uniformě, 1940

reprofoto tiskoviny Usměvavé Slovensko

Carmen v baletním vystoupení

s Katkou Gratzerovou, 1941

reprofoto časopisu Nový svet

Hádky už jsou pravidelné. Carmen většinou běží do svého pokoje, kde si zpívá, aby je nemusela poslouchat. Z rodinného napětí mívá trauma. Otce začíná vnímat jinak, trochu se ho bojí.

Ještěže má Carmen milovaný balet. 31. května 1940 účinkuje v premiéře Slovenského národního divadla v baletu Oskara Nedbala Z pohádky do pohádky v roli Královny pidimužíků. Prince Boleslava tančí její idol Bedřich Füssenger. Carmen celé představení odehraje v pokleku a chlubí se:

„To umím jenom já!“

Při baletním matiné jí vždy svěřují role s výrazovým tancem, které mají určitý charakter a děj a kde může uplatnit jisté herecké dispozice.

Ella Fuchsová-Lehotská během další sezony připravila speciální představení slovenských tanců, kde opět tančí i Carmen. Její společná fotografie s o tři roky starší Katkou Gratzerovou se objeví na zadní straně obrázkového společenského týdeníku Nový svet.

V červnu 1941 ještě navštíví s rodiči operetní představení Bellarosa. Poprvé vidí zpívat pěvkyni Márii Kišonovou v hlavní roli krásné bohaté vdovy. Natolik ji fascinovala, že doma začne její zpěv napodobovat…

Manželské konflikty se prohlubují. Ján se snaží manželce vysvětlovat, že není snadná doba:

„Všude jsou teď problémy. Představ si, že Ľudo je na tom zdravotně bídně! Lea ho má doma, stará se o něho. Prý je to z těch rentgenů. Věří, že se to zlepší.“

S Valachovými se už delší dobu neviděli. Zprávu se Ján dozvěděl od jiných známých. Je teď obklopen novými kamarády, které získal při různých setkáních, která organizuje.

Po necelých dvanácti letech manželství se Ján s Margitou dohodnou na rozvodu. Proběhne ještě letos, ve válečné době roku 1941. I po rozvodu mohou bydlet nějaký čas ve společné domácnosti. Byt v Blahově ulici na Starém Městě je dostatečně komfortní. Shodli se, že i pro Carmen to tak bude lepší. Ta už přes čtyři roky pokračuje v baletní přípravce.

Uběhly další měsíce. Je chladný leden, občas sněží. Bílé hromady se staly pro bratislavské děti, včetně desetileté Carmen, ideálním místem klouzaček a koulovaček.

Pozítří jde s matkou na dětskou zdravotní prohlídku, kde se matka dovídá nečekaně závažnou zprávu:

„Paní Farkašová, musím vám sdělit, že vaše dcera má jistou srdeční vadu. Jde o nedomykavost srdeční chlopně. Rozhodně nedoporučuji nějakou větší fyzickou zátěž. Musí se šetřit a být pár týdnů v absolutním klidu.“

Margita je v šoku! Její Babulka má problém se srdíčkem?! Napadlo by ji tohle někdy? Odchází z ordinace a má slzy v očích. Cestou domů připravuje dceru na novou situaci:

„Musíš teď několik týdnů ležet v posteli, aby se to spravilo.“

„Ani do školy nemůžu? A kdy zase budu moct do baletu?“ reaguje překvapená Carmen.

„To se uvidí, něco určitě vymyslíme.“

„Ale já chci být tanečnicí!“ trvá dcera na svém.

Jedna lékařská prohlídka způsobí nečekaný životní zvrat. Úžasně živé dítě, plné elánu, má najednou jen ležet. Carmen tomu moc nerozumí, nepřipadá si nemocná. A především je hrozně otrávená. V posteli má svého starého medvěda a nějaké panenky. Alespoň s nimi si hraje na balet. Přestože se věnuje učení, má spoustu volného času. Otec je zprávou stejně zaskočen, ale doma ho teď vídá minimálně.

Z dohod třetí říše se Slovenským státem plynou pro Slovensko jasné závazky. Na začátku roku 1942 požaduje německá vláda zásadní navýšení počtu dělníků. Slovenský velvyslanec navrhuje přijmout na práce v Německu slovenské Židy. Zákon o vystěhování Židů byl urychleně schválen 24. března 1942. První transport odjel hned další den, na základě nařízení předsedy vlády Tuky, bez předcházejícího uvědomění parlamentu a prezidenta. Některým Židům byly prezidentem a jednotlivými ministerstvy udělovány výjimky, které je chrání před vysídlením. To se stalo i předmětem osobního jednání německého vyslance Hannse Elarda Ludina s Mikulášem Pružinským v prostorách jeho zámku v Bešeňové. Přítomen byl také nacistický ministr financí Schwerin von Krosigk a manželka ministra Pružinského, se kterou má dvanáctiletou dceru Márii. Vzhledem k vazbám v oblasti finančnictví je jisté, že o jednání byl informován také Ján Farkaš.

Po měsíci klidu na lůžku při dalším lékařském vyšetření doktor rozhodne, že s baletem a tancem musí Carmen definitivně skončit.

Cestou domů si Margita všímá vylepených plakátů v národních barvách, vyzývajících k bojkotu židovských obchodů. Jakmile dorazily domů, zavře se Carmen ve svém pokojíku a pláče. Tolik věřila, že bude pokračovat v tom, co ji baví a dělá jí radost. Maminka je stejně zdrcená. Celé roky sleduje, jak tím dcera žije, a teď je konec. Objala Carmen, konejší ji a hladí po vlasech.

„Neboj, ty se nedáš. Přijdou nové hezké věci a jiné zájmy, které tě budou bavit.“

Carmen tomu moc nevěří a je nešťastná:

„Ale já nejsem nemocná!“

Netrvá dlouho a Margita přijde s nápadem přihlásit dceru na hodiny klavíru. Když nevyšel balet, chce, aby se věnovala klasické hudbě. Má k ní vztah odmala.

Carmen se tedy začne dostavovat na výuku, jenže už brzy zjistí, že ji piano vůbec nebaví, a tyhle hodiny vnímá jako otravnou povinnost. Raději by chodila na zpěv než na lekce klavíru, které jsou na její temperament příliš upjaté a striktní. Ale těžko může sama rozhodnout. Maminka myslí na její další rozvoj…

Před každým odchodem se vzteká a křičí, že piano nenávidí.

„Už toho mám dost!“

Matka ztratila nervy a vlepila Carmen pohlavek.

„Proč mě s tím pianem furt zlobíš?! Měla bys být ráda, že mám zájem, abys něco uměla. Jednou budeš litovat, žes pořádně necvičila.“

Carmen jde uraženě do svého pokoje připravit si noty na další lekci.

V hale zvoní telefon. Margita, už obutá a oblečená k odchodu, se k němu vrací. Je to Lea, se kterou se neviděla dlouho:

„Ahoj, Gitko. Ľudko včera zemřel! Bylo to hrozné. Zůstaly jsme samy. Nevím, jak to zvládnu, Ľuba má sice guvernantku, ale je jí teprve deset, však víš. Všechno se teď mění.“

Margitu zpráva šokuje.

„To je strašné! Je mi to moc líto! Musíme se zase vidět, když budeš chtít. S Jánem jsem se rozvedla, možná ses to doslechla.“

Položí sluchátko a musí si sednout. Vyndá z kabelky cigarety, zapálí si, aby se trochu uklidnila. Mrzí ji, že si na svou letitou kamarádku neudělala čas. Obě měly své problémy a ona i určité zábrany, když se Ján začal angažovat v politice.

Carmen nastupuje v září 1942 na osmileté Státní slovenské dívčí gymnázium v Bratislavě. V období hlubokého klerofašismu došlo v silně katolickém státu k úpravě školského systému. Dívky a chlapci nyní studují odděleně. Do jejího života tak přicházejí nové kamarádky, jenže netrvá dlouho a některá místa v lavicích zejí prázdnotou…

Od letošního března do října bylo ze Slovenska transportováno do vyhlazovacích táborů téměř 58 000 Židů! Slovenská vláda navíc za každého vyvezeného Žida zaplatila německé straně 500 říšských marek.

I Carmen ztratí některé ze svých spolužaček. Nedokáže pochopit, co se vlastně kolem ní děje. Učitelé mlčí. Těžko se s tím smiřuje, a když se zkouší zeptat doma, odpověď nedostává. Otec, když s nimi ještě trávil víc času, o těchhle věcech nikdy nemluvil. Jeho dcera je přece teprve jedenáctileté dítě. Deportace Židů přitom zajišťuje ministerstvo vnitra, v jehož čele stojí letitý otcův kamarád a soused Alexander Mach…

Nastalý rok 1943 se zapíše do historie druhé světové války jako zlomový. Rudá armáda na východní frontě odrazila po lednové bitvě u Stalingradu a v červenci u Kursku nacistické vojsko a převzala válečnou iniciativu. Díky spojenectví s třetí říší se většiny obyvatel Slovenska tento vývoj na první pohled nijak zvlášť nedotýkal. Lidé nepociťovali nedostatek potravin ani pracovních příležitostí. Během válečných let došlo spíš k oživení místní ekonomiky, nezaměstnanost klesla na minimum. Mimořádně se daří i Jánu Farkašovi. Jezdí teď autem Popular a osobního řidiče využívá v pracovním týdnu denně. O víkendech vyjíždějí na stranické akce, kterých má v diáři stále dost.

Carmen dochází pěšky do nového gymnázia dál, než bývala zvyklá. Dnes se trochu opozdila, otec je zrovna doma, a tak má v úmyslu využít jeho řidiče. Otec je ovšem přísný:

„Ty budeš chodit pěšky!“

Gita nechápe, proč otec jedná s Carmen tak příkře. Sama už se jeho chováním nenechává ovlivňovat, snaží se být teď nad věcí a působit elegantně, aby se líbila jiným mužům. Svoje vlnité husté vlasy delšího střihu si sčesává dozadu. Paní Ilonka pro ni šije nové kostýmy a delší plášť, který viděla v módním magazínu. Oblíbila si světlou barvu. K novému plášti s látkou potahovanými kuličkovými knoflíky si pořizuje i světlý klobouk. Jako by chtěla být mimo válečnou realitu. Je zajištěna i po rozvodu, do zaměstnání chodit nemusí. Přišla do manželství s velkým věnem a Farkaš stále přináší i nějaké další cennosti, zřejmě zabavené Židům…

Jenže brzy se všechno změní…

Dochází ke zvratu válečných událostí. S přibližující se východní frontou to vypadá na neodvratnou porážku nacistů. Rozklížený ľudácký režim se začíná hroutit. V létě roku 1944 je už velká část slovenské společnosti na straně Spojenců. Část slovenských politiků, včetně ředitele Tatra banky, tajně spolupracuje s odbojem. Propuká Slovenské národní povstání. I někteří bývalí přátelé Jána Farkaše stojí na druhé straně barikády. Je mezi nimi také divadelník Andrej Bagar, který už v roce 1938 vstoupil do Komunistické strany. S Farkašem se lidsky rozešli záhy po vzniku Slovenského státu. Politické špičky na Slovensku tuší, že situace bude dramatická. Nastává chvíle, kdy i Ján Farkaš začíná přemýšlet, jak ochránit bývalou rodinu, kterou jeho přičiněním zřejmě čekají krušné časy…

J. Farkaš, gen. tajemník Jednoty. Nahoře v uniformě a při zahájení zábavného večera v Žilině, 1940

Piešťanské Vánoce. Carmen dole uprostřed, 1939

reprofoto firemního časopisu, dole archiv Hany Hegerové

Vysvědčení z dívčího gymnázia, 1944

archiv Hany Hegerové

Léto začalo bombardováním Bratislavy spojeneckými vojsky. Americké bombardéry zaútočily na bratislavské rafinerie Apollo s cílem znemožnit Hitlerovi přístup ke zdroji pohonných hmot. Hustý dým je vidět z většiny míst Bratislavy. Obyvatelé jsou vyděšení.

S Carmen v téhle době cloumá puberta, a to se také projevuje na jejím vysvědčení, které jí 28. června předává třídní učitelka Otília Černá. Celkový prospěch má ovšem dobrý. Za několik dnů odjíždí na prázdniny do Piešťan, kde se bude cítit lépe než v Bratislavě, po zážitku z bombardování. V polovině srpna se z prázdnin vrací.

Ján probírá s Gitou vyhrocující se vývoj situace a navrhuje, že je odveze z Bratislavy zpět do klidnějších Piěšťan. Další ráno u snídaně oznamuje Margita dospívající Carmen:

„Babulko, ruská fronta postupuje k nám, a ti vojáci dělají holkám hrozné věci, musíme se sbalit a raději rychle odjet zpátky k babičce. Tady je to nebezpečné. Příští víkend nás otec odveze.“

V sobotní podvečer přijíždí před dům Farkašovo služební auto. Ján je nervózní a spěchá:

„Gito, máš všechno připravené? Musíme vyrazit co nejdřív.“

Margita nemá vůči exmanželovi žádné závazky a cynicky pronese:

„Mám, sám vidíš, ale jak to teď mám všechno převážet bůhví kam! Místo tvého nakupování obrazů a nábytku jsi měl spíš kupovat brilianty, s těma se líp utíká!“

Zabalené věci se oba snaží naskládat do vozu hned po setmění.

Míří z Bratislavy do Piešťan, na klíně mají tašky a jiné zabalené věci. Doufají, že na malém městě nebudou tolik na očích. Tuší, že nastanou čistky. Ján Farkaš už předtím odvezl některé další věci z bytu do bezpečí v Trenčianských Teplicích.

Nový školní rok Carmen zahajuje v piešťanském Spolkovém slovenském gymnáziu. Zklidnila se, učení jí jde najednou lépe. Už pololetní vysvědčení prozrazuje, že prospěla velmi dobře.

Margita se nedávno v Piešťanech seznámila s doktorem práv Rudolfem Pažitným. Je to zábavný a veselý muž, o čtyři roky starší než Gita. Původně soudce na Zakarpatské Rusi, kde se také seznámil se svou současnou manželkou Blankou, s níž má syna Ramona, o dva roky staršího než Carmen. Právě tohle smíšené manželství zachránilo Blanku, pocházející ze židovské rodiny, od transportu do koncentračního tábora. Blanka má, jak se říká, široké srdce a spolu s Ramonem vychovává i jeho dva bratrance.

Rudolfův zájem Margitu těší, vídá se s ním pravidelně a postupně se sbližují.

„Gitko, chci se rozvést. Myslím, že bychom si spolu dobře rozuměli. Potřebuješ muže a zázemí.“

Má pravdu. Dcera má už své dívčí zájmy a Margita se v Piešťanech cítí osamělá. Rozvedená je přes dva roky, letos jí bude pětatřicet a odjakživa je zvyklá i na společnost partnera. Nerada by zůstala sama jako její matka. Ruda je z úplně jiného těsta než Ján, možná právě to jí imponuje. Není to tak dávno, co se coby uvědomělý komunista vrátil ze stavby Oravské přehrady.

Ján Farkaš i Rudolf Pažitný, dva zcela odlišní muži a z opačných názorových proudů, mají své informace a vědí, co se děje na frontě a jak se bude asi vyvíjet osud Slovenska. Musí vymyslet, jak co nejlépe ochránit sebe a rodinu. Z vyprávění československých legionářů mají povědomí o ruských krasnoarmějcích…

Vzhledem k napojení na nejvyšší vládní kruhy se Ján Farkaš propracoval z úředníka až k nejvyšší pozici v Tatra bance. Největší peněžní ústav financoval i protižidovské procesy a deportace Židů do vyhlazovacích táborů. Správu banky jmenoval osobně prezident Jozef Tiso. Na podzim 1944 Ján Farkaš, jako exponent radikálního křídla vládního režimu, zastává funkci předsedy správního a dozorčího výboru banky.

Jenže už počátkem roku 1945 je s každým týdnem jasnější, že Hitler moc šancí nemá.

Situace je značně nepřehledná, tísnivá, proslýchají se různé zvěsti. Strach zavelel – ještě než válka skončí, odjet i z Piešťan! Ján si je vědom stálého nebezpečí. Přijíždí ještě těsně před kapitulací za Gitou a Carmen a prohlásí:

„Je nutné zmizet do bezpečí! Odvezu vás jinam.“

Poněkud vystrašená Margita opět naloží tašky a některé drobné zabalené věci. Spolu s Carmen se jim podaří odjet vozem do Horního Rakouska, do oblasti Solné komory (Salzkammergut).

V autě je napjatá atmosféra, nikomu není do řeči. Mají obavy z nejistoty, co s nimi dál bude. S koncem války přibývá lynčování Němců a kolaborantů. Jak asi budou hodnotit Jána Farkaše a jeho rodinu…? Manželka je s ním dávno rozvedená, ale stále nese jeho příjmení, stejně tak Carmen. Okny auta sledují kvetoucí poklidnou jarní krajinu. Jen na duši klid nemají.

Po pár dnech, počátkem května 1945, Německo konečně kapitulovalo.

Margita s Carmen se po úspěšném přesunutí do Rakouska dostávají po dalších týdnech do lázeňského městečka Bad Ischl nedaleko Salcburku. Jenže ani tady nebude příliš bezpečno. Rakousko bylo po tzv. anšlusu z 12. března 1938 připojeno k nacistickému Německu a nyní, na počátku července, bylo rozděleno do okupačních zón Spojenců. Začali se sem stahovat ti, co očekávají soudy za válečné zločiny nebo kolaboraci s Němci.

Blíží se konec července. V Rakousku jsou Carmen s matkou už zhruba dva a půl měsíce, když za nimi přijel Rudolf Pažitný, jak se domluvili už v Piešťanech. Oblast Salcburku dobře zná, pochází z městečka Niederhof, kde má ještě nějaké známé. Bere Margitu stranou:

„Gitko, je to dost zlé. Sověti dělají čistky. Musíte zmizet! Tebe zkusím převézt do Čech, ale pro Carmen bude nejlepší, když ji odvezou Američané…“

Margita se na něho vyděšeně podívá a vykřikne:

„Přece ji tady nemůžu nechat! Nikoho tu nezná, není jí ani čtrnáct a vojáci jí můžou ublížit!“

Po uznání tzv. Benešových dekretů byla znovuobnovena Československá republika. Rudolf ji uklidňuje, že přesun domů zařídí, ať mu věří. Cestovat spolu s její dcerou je velké riziko, mohli by vzbudit pozornost a nemuselo by to dopadnout dobře…

Zdrží se jen pár dnů, během kterých stále řeší potřebné věci a dokumenty. Jakmile to bude možné, odjedou do Čech. Carmen v Horních Rakousích nasměrují do amerického tábora Spojenců, aby neskončila u Rusů. Je nutné, aby nepoužívala své příjmení a nebyla považována za nepřátelskou osobu. Nebude mít proto žádné doklady, musí se naučit, co říkat, až jí budou klást otázky.

Margita celé dny špatně spí, nemůže se smířit s tím, že má do Prahy odjet bez dcery. Pro matku, v tak nepřehledné situaci, nastává dramatický okamžik životního rozhodnutí…

Nakládá do auta jen nejnutnější osobní věci a mohou vyrazit. Dceři připravila tašku s drobnostmi a oblečením. Zároveň je důležité, aby si uschovala adresu pražského bytu v Žitné ulici.

„Babulko, zlatíčko, ničeho se neboj. Převezou tě do Čech, do západního okruhu, a potom, hned až to bude možné, přijedeš vlakem na tuhle adresu. Tam bydlí ten vysoký pán, co byl tady s námi a před týdnem odjel. Budu tě tam čekat. Prosím tě, schovej si ji pořádně nebo se ji raději nauč zpaměti. Tady máš i nějaké peníze. Jsi už velká, musíš to zvládnout. Že to zvládneš? Mám tě moc ráda!“

Dlouze se obejmou a políbí. Obě pláčou. Margita má strašné výčitky a obavy, zda svou dceru nevidí naposledy. Carmen se snaží dramatickou situaci pochopit a slibuje matce, že udělá vše pro to, aby se opět setkaly.

Podivné prázdniny a vůbec celé divné a hektické léto roku 1945 končí. Domluvení známí vezou Carmen – pár dnů po odjezdu matky – do amerického sběrného tábora. Podařilo se. Američané ji převzali a vyslechli. Po týdnu ji nechávají přetransportovat do zóny v Plzni. Odvážejí ji ještě s dalšími lidmi do Pracovního sběrného střediska Karlov I., kde zřídili tábor pod velením amerických jednotek. Tady dochází pod jejich vedením k repatriaci. Část zajištěnců je po prověření propuštěna domů.

Carmen se ocitla v oploceném areálu s dřevěnými domy po dělnících, kde shromažďují odzbrojené německé vojáky a mnoho dalších německých civilistů nebo kolaborantů na útěku. První dny byl v táboře chaos. Několik českých dobrovolníků sem přišlo na výpomoc, udržovat pořádek. Přihlásil se i dvacetiletý Oldřich Babka:

„Dochází bohužel i k pokusům o znásilnění. Zejména ze strany černých Američanů. Tomu musíme zabránit a ochránit ženy a dívky.“

Carmen v táboře stráví sama další dlouhé dny. Oproti jiným zadrženým je její situace jednodušší. Není Němka, a navíc je tak mladá. Nemá žádné doklady, ale při prověřování přesvědčivě vypráví, jak žila v Piešťanech u babičky Čelkové a poté musela odejít z obavy před ruskými vojáky. Její vyprávění působí důvěryhodně. Vystaví jí provizorní doklad, kterým se bude prokazovat. Tvrdí, že má nějaké vzdálené příbuzné v Praze, u kterých může být. Než může opustit tábor, dostává instrukce:

„V Praze vám musí repatriační úřad vystavit registrační průkaz na základě toho dokladu. Ten neztraťte! Jinak budete mít velký problém. Máme vás na seznamu.“

Carmen se chvěje strachy, ale plán má jasný. Dojet z Plzně do Prahy, jak se domluvila s maminkou. Do hlavního města odjíždějí speciální vlaky s lidmi vracejícími se po válce domů.

Je polovina září, slunce ještě hřeje. Ani ještě ne čtrnáctiletou Carmen s malou taškou vedou vojáci k bráně. Pomalu kráčí po ulici, oplocený tábor má za sebou. Nedaleko na rohu vidí cukrárnu. Jakmile se v ní posadí, začnou se jí vracet různé asociace a vzpomínky na šťastné dětství. Na kavárnu v Bratislavě, kam chodila s matkou. Všechny ty vůně, mámina kabelka a cigarety a mléčné koktejly!

Najednou se cítí strašně opuštěně. V hlavě zvláštní zmatek, pocity nejistoty a obavy. Oči se jí zalily slzami. Za peníze od maminky dopije limonádu, dojí indiánka a vydá se k plzeňskému nádraží.

Na peronu je zmatek. Po nějaké chvíli už sedí ve vlaku, kterým míří poprvé do Prahy. Za oknem se míhá česká krajina. Sleduje malé vesničky, lesy, posekané louky a pole. Z kapsy své malé tašky vyndává papír s napsanou adresou ulice – Žitná 38 – a jménem. V duchu si říká:

„Co když tam máma nebude? Kam půjdu, co udělám?“

Popadá ji strach.

Vlak dorazil na Wilsonovo nádraží, ze kterého před válkou odjížděly „Wintonovy“ židovské děti do bezpečí. Dnes se vrací ona. Vychází ven na ulici a ptá se mladé paní s bílým kočárkem, kde je Žitná ulice.

„To není daleko. Pojď kousek se mnou… Potom projdeš tady přes Václavské náměstí a rovnou dál ulicí a jsi tam.“

Nikdy neviděla tak velké náměstí, jako teď v Praze. Míjí sochu svatého Václava a jde dál ulicí Mezibranskou. Po několika minutách stojí na rohu Žitné. Přichází k modernímu domu s několika malými balkóny. Carmen vchází dovnitř a pomalu stoupá po schodišti. V ruce drží tmavou tašku a s bušícím srdcem zaklepe na dveře, na nichž je cedulka se jménem napsaným od maminky.

Slyší kroky a nervózně čeká, kdo jí otevře.

„Maminko! Já se strašně bála, že tu nebudeš!“

„Tys to dokázala, moje zlatíčko, Babulko! Trnula jsem celou dobu hrůzou, aby se ti něco nestalo. To už nechci nikdy zažít!“

Dlouho Carmen objímá. Jejich tváře září štěstím. Poté jí hned připraví jídlo a začnou si vyprávět, co zažily za těch několik týdnů. Obě budou muset v Praze zůstat ještě nějaký čas, než se situace v republice alespoň trochu zklidní. Možná i několik měsíců. Mezitím Rudolf Pažitný zjišťuje, jak je bez komplikací dostat zpět na Slovensko. Carmen si musí nejprve vyřídit zmiňovaný registrační průkaz.

Je druhá polovina září a po mnoha letech války by snad svět mohl být zase normální a šťastný. Naděje tu jsou…

Carmen v doprovodu známého míří na Václavské náměstí, do paláce Fénix, kde úřaduje Ministerstvo obrany, práce a sociální péče – odbor repatriace. Musí se hlásit s dokumentem z Plzně a opět se jí vyptávají na podrobnosti, kdy a jak se ocitla bez rodičů. Ona opět tvrdí to samé – žádná fakta o otci ani mamince. V jejím životě figuruje jen babička Štefánia z Piešťan. Z Prahy se úřadům obtížně ověřují informace ve vzdálených slovenských lázních, republika se teprve konsoliduje po válečném rozvratu. Vzhledem k jejímu věku nedělají Carmen problémy a průtahy.

Svůj registrační průkaz s číslem 134262 získá od Československého repatriačního úřadu 10. října. Musela uhradit 100 korun československých. Na přední straně průkazu stojí ručně napsaná poznámka:

Vystaveno bez dokladů! Vhodno pouze s ověřením údajů a přezkoušení národní spolehlivosti!

Místem repatriace jsou uvedeny Piešťany. V kolonce povolání: studentka.

Konečně mohou s matkou zamířit zpět na Slovensko, kde má rodina zázemí a známé. Tam se bude Carmen s průkazem zase hlásit u místního úřadu.

Když se konečně po šesti měsících ocitá Margita s dcerou opět v Piešťanech, zjišťují, že babička Štefánia odešla do Maďarska, kde má druhou dceru Noru a příbuzné. Má tam zázemí a vracet se zatím nehodlá. Doba je zvláštní. Stále se neví, co se ještě může dít…

Proto se ani Gita s Carmen nevrací na známé místo, ale na doporučení si dohodne podnájem na jiném místě v Piešťanech, u jedné staré dámy.

Slováci se ovšem ještě musí vypořádat s fašistickým Slovenským státem, za jehož trvání připadla oblast jihovýchodního Slovenska k Maďarsku, stejně tak se Češi připravují na odsun téměř dvou miliónů Němců ze Sudet.

Pro představitele Slovenského státu to znamená budoucí stíhání a odsouzení. Celá Tisova vláda s mnoha předními činiteli Slovenského státu uprchla před koncem války také do Rakouska. Byla dopadena v největším benediktinském klášteře Kremsmünster v Horním Rakousku. Po celou válku patřil nacistům, ale teď je také v rukou Američanů.

Alexandru Machovi, Jánu Farkašovi a dalším, kteří se tam ukryli, se účast ve vedoucích funkcích Slovenského státu stala osudnou. Dne 8. května podepisuje v klášteře celá vláda Slovenského státu dekret o kapitulaci, kterým de facto Slovenský stát zaniká.

V pondělí 18. června 1945 se československý velvyslanec v USA Vladimír Hurban oficiálně obrátil na vládu Spojených států amerických s žádostí o vydání některých válečných zločinců z řad exponentů Slovenského státu. Mezi nimi byl i Pružinský. Všichni představitelé jsou zatčeni a převezeni do Bratislavy, kde budou čekat na soud.

Repatriační registrační průkaz, 1945

archiv Petera Pažitného

Vysvědčení z gymnázia v Komárnu, 1947

archiv Petera Pažitného

Carmen teď tedy žije společně se svou matkou v podnájmu v malých a poklidných Piešťanech. Jsou rády, že je nic vážného nepostihlo, a doufají, že snad už ani nepostihne. Gita, i když stále příjmením Farkašová, byla naštěstí včas rozvedená. Nad osudem bývalého manžela se vznáší otazník. Čeká ho lidový soud. Jen počet židovských obětí holokaustu na Slovensku je odhadován na přibližně 70 000 osob!

Čtrnácté narozeniny oslavila Carmen s maminkou jen skromně. A poté nastupuje do 4. B místního Státního gymnázia. Pokračuje ve studiu, které na jaře přerušila, když musely chvatně zmizet. Na novém gymnáziu si rychle získává nové kamarády. Před Vánoci pořádá gymnázium kulturní akci, na které mají vybraní žáci připravit hudební program.

„Nazdar, jak se jmenuješ? Já jsem Pavol Zelenay, o dva ročníky nad tebou.“

O něco starší student má rád hudbu, stejně jako ona. Studoval na lidové škole hru na housle a později i na klavír. Tady hraje v dechové kapele. Seznámili se při nacvičování, kde Carmen zpívala sborově slovenské lidovky a tančila. Má tak další spřízněnou duši.

Na náměstí, nedaleko domu, kde teď Carmen bydlí, žije rodina Stroblova. Mají dva pohledné syny, o málo mladšího Pavla a opáleného hnědovlasého Frica. V březnu mu bylo sedmnáct. Světlovlasý Pavel je spolužák Márie Pružinské na gymnáziu.

Při setkání na ulici Carmen po Fricovi pokukuje. Bylo jí teprve čtrnáct, ale už je poměrně vyspělá a každé takové letmé setkání ji zvláštně znervózní a rozechvěje. Líbí se jí.

Nastal leden 1946, první rok bez války. Její otec stále čeká ve vězení na soud…

V neděli 26. května se konaly volby do Ústavodárného shromáždění Československé republiky. První poválečné volby na Slovensku vyhrává Demokratická strana, ale politický boj o moc je obrovský. Komunisté se tlačí do vlády.

Gustáv Husák, předseda Sboru pověřenců (slovenské vlády s omezenými pravomocemi), postupně zbavuje moci nekomunistické pověřence, ovládl policii, včetně tajné, a poté jejím prostřednictvím začíná terorizovat opozici, církev i řadové slovenské občany.

Přišly teplé dny, začínají zrát třešně. Ze všeho nejradši je Carmen zase na plovárně s kamarády. Jejich pubertální dovádění nevnímá čas a prostor, netrápí se bouřlivou a zmatenou společenskou atmosférou…

Je srpnová prázdninová sobota. Léto na svém vrcholu, dny ještě dlouhé, i když uběhlo několik týdnů od letního slunovratu. Carmen loudavým krokem zašla do oblíbené cukrárny s kavárnou. Její parta kamarádů je někde v přírodě a ona tu sedí sama a uklidňuje se:

„Třeba někdo z nich přijde…“

Tmavé dlouhé vlasy jí splývají na kostkovanou halenku, pije kávu a kouká do prázdna. Nemá s sebou ani knihu, nudí se a rozhlíží se kolem sebe. V rohu zahlédla paní v nápadném kloboučku a světlých botách na podpatku. Kouří a také má poněkud nezúčastněný pohled.

„Začnu kouřit! Budu mít nějakou činnost a nebudu nervózní, že jsem sama.“

Takhle začne časné kouření mladinké Carmen…

Margita občas zajede do Bratislavy. Rudolf Pažitný se už rozvedl s manželkou Blankou, jejich pohledný syn Ramon oslavil 5. února sedmnáctiny. Nic už Rudolfovi nebrání ve vztahu s Gitou, která je přihlášena k trvalému pobytu v bratislavské Cintorínské ulici čp. 1. Setkávají se spolu už pravidelně v Piešťanech.

Carmen začala rychle dospívat. Sleduje změny na svém těle. Poprsí se jí zvětšilo, štíhlý pas jí zůstal a má půvabné dívčí pozadí. Stává se jí, že se za ní kluci na ulici stále častěji otáčejí. Začíná se trochu líčit, má výrazné obočí a své, teď už delší vlasy si upravuje jinak než dřív. Jen nohy nemá tak dlouhé jako maminka. Když se usměje, jako by veškerá radost vstoupila do její tváře. Je zvláštní. Není to krása na první pohled, skrývá se v ní cosi velmi přitažlivého, až divokého.

Od rána už pálí srpnové slunce, Carmen jde něco nakoupit a potká Frica. Uvědomila si, že ho pár týdnů neviděla. Zvláštně si ji prohlédl a zeptal se:

„Nejdeš dnes na koupaliště?“

„Asi můžu.“

„Chci si pořádně zaplavat.“

„Taky ráda plavu.“

„Výborně!“

Po obědě tedy vyrazili. Cestou jí vypráví, jak rád v zimě hraje hokej a v létě plave. Trénuje pravidelně a chtěl by se sportu dál věnovat. Když se vysvlékl do plavek, pravidelné sportování je na jeho postavě znát. Jasný idol dívek. Vysoký, ostré rysy tváře. A k tomu je tak milý, ten přidrzlý sympaťák a suverén Frico! Carmen jeho způsoby imponují. Strávili spolu čas až do večera.

I další dny jsou společně na plovárně. Oba opálení, svěží a věčně rozesmátí. Vyrážejí i na procházky po okolí. Nebo ji Frico posadí na své kolo a veze na místa, která zatím nenavštívila. Při jízdě na kole má pocit absolutní volnosti, stále se usmívá, vlasy jí vlají a Frico ji přidržuje svým tělem.

Nejraději bere Carmen na lodičku a vozí ji po Váhu. Tam se občas potkávají s jeho spolužákem Jožo Melicháčem.

Když jsou sami u břehu řeky, využije Frico romantické chvíle:

„Dáš mi pusu?“

Osmnáctiletý sportovec na odpověď nečeká. Objal ji a přitiskl své horké rty na její. Nejprve se Carmen trochu brání. Rukou ji hladí po rozpuštěných vlasech. Pocítila, co dosud nikdy předtím! Tělem jí projelo zvláštní mrazení. Chuť jeho slin ji odzbrojila, rychle dýchá. Ovládla ji horkost a lehká závrať. Vytrhla se mu.

„Už musím domů.“

Frico odpíchl loďku od břehu a sleduje, jak Carmen klopí oči a dívá se stranou, na letní vodní hladinu.

Doma je zamlklá, tváře jí stále hoří. Příští dny s ní není k vydržení. Myslí stále na Frica. Tolik touží být zase s ním, pohladit jeho tvář a ruce, vnímat jeho úsměv a jeho pohled, který ji zvláštně dráždí. Nemůže té touze odolat. Po pár dnech se v tom ztrácí celá.

První poblouznění je nádherné! O to krásnější, že je žhavé léto…

Potkala ji první dívčí láska. Všechno je teď poprvé. Už ví, jak chutná první líbání, jak voní chlapecký pot, jaké jsou vlasy, svaly a pokožka kluka.

Ocitla se v novém světě volnosti, chlapeckých her a snů. Pubertu mají oba už za sebou, začali spolu chodit. Všechno je hned krásnější, barevnější a voňavější…

Carmen pokračuje ve studiu na gymnáziu. Na konci září opět absolvuje po čase větší lékařskou prohlídku. Na balet už vlastně zapomněla. Událo se tolik změn za poslední rok a půl a teď, tady v Piešťanech, stejně není kam chodit na baletní kurzy. Doktor ji důkladně prohlédl a poté s úsměvem prohlásil:

„Mladá slečno, jste zcela zdráva. Po srdeční vadě ani stopa. Takové zprávy se říkají s radostí. Ať se vám dobře daří i nadále!“

Skvělá zpráva do života! Žádná omezení, žádné bariéry, žádné zákazy.

Mezitím nastala nová doba. Margita nevysedává v kavárnách, nežije v bytě plném starožitného nábytku a obrazů ani se nestará o módní trendy, jak to dělala ještě nedávno, před koncem války. Zkrátka žije na malém městě s dcerou, jak se dá. Měsíce plné překotných událostí se valí dál kupředu.

Margitin vztah s Rudolfem Pažitným se také prohlubuje. Vánoce už trávil s nimi. Jsou sice dost odlišní, ale přesto si rozumí a rozhodli se, že se vezmou. Margita chce začít znovu a jinak.

V sobotu 28. června 1947 se tedy v Bratislavě podruhé vdává, bere si advokáta Rudolfa Pažitného. Na oddacím listu je napsáno pouze jméno Margita Čelková, příjmení Farkašová v něm už nefiguruje.

Rudo je muž opět menší postavy než ona. Většinu života prožil v krásné slovenské oblasti, v obci Domaniža. Ale teď dostává umístěnku do Okresního stavebního úřadu Komárno jako advokát. Gita také bude muset odejít nadobro z Bratislavy, kde občas pobývá. Nastupující levicová garnitura ji, spolu s několika dalšími intelektuály, pošle na jižní Slovensko, které bylo ještě donedávna maďarské. V městečku Ógyalla, slovensky Stará Ďala, nejprve bydlí v nevyhovujícím malém domku na Hlavné ulici naproti hotelu a za pár měsíců Margita koupí od majitele Neumanna přízemní domek, který má i koupelnu, na kterou byla zvyklá.

Brzy po svatbě se do domu s udržovanou zahradou nastěhují i s Carmen. Městečko je ještě ospalejší než Piešťany, kde strávila poslední dva roky. Tohle je zkrátka taková díra u hranic s Maďarskem v Podunajské nížině, se třemi tisíci obyvatel. Snad jedinou pozoruhodností je, že tady byla roce 1871 založena hvězdárna – jedna z prvních astrofyzikálních observatoří v Evropě.

Z Piešťan si přivezly osobní věci, pár kusů nábytku, obrazy a nějaké knihy, které tam nechala babička Čelková. Čeká je ovšem zásadní změna životního stylu. Na poválečném venkově je život odlišný od toho, na jaký byly zvyklé. Gita má ještě alespoň nějakou finanční rezervu po rozvodu a nemusí nastoupit hned do zaměstnání. Především věří, že tím udělá silnou čáru za životem s Jánem Farkašem a stále přítomný neurčitý podvědomý strach konečně zmizí…

Byla ovšem zvyklá na mondénní Bratislavu nebo na lázeňská města. Rudolf ji uklidňuje:

„Gito, budu mít jako advokát dobrý kšeft. Otevřu si kancelář. Vypadá to, že začne vyvlastňování půdy, a sedláci se rádi soudí, aby dostali své. Věřím, že se nám tady bude dobře dařit.“

Představuje si, jak se postará o novou rodinu, aby Margita byla spokojená a šťastná. I pro Carmen je nové bydliště velkým rozčarováním. Vůbec se jí sem nechtělo.

Vyšla se projít po malém městečku, a když se vrátila, smutně pronesla:

„Co tady budu dělat? Takový konec světa. Nikde nic.“

Maminka se k ní otočí od kuchyňského stolu, mile se usměje a odpoví:

„Neboj, zvykneme si. Víš přece, že jsme nemohly být na očích v Bratislavě. Kdo ví, co by nás čekalo. Máš celý život teprve před sebou.“

V novinách a v rozhlase se mezitím stále ještě mluví o zrádcích a válečných zločincích. Zmiňují i jméno Jána Farkaše. Krátce poté proběhl v Bratislavě lidový soud se všemi představiteli bývalého Slovenského státu. Dne 17. srpna 1947 je Ján Farkaš odsouzený k odnětí svobody na tři roky. Nebyla mu dostatečně prokázána politická, ale spíš jen finanční rozhodnutí. Alexander Mach, původně odsouzený na třicet let, si má odsedět po zmírnění trestu pětadvacet roků. Mikuláš Pružinský dostal šest let. Jozef Tiso a další dostali trest nejvyšší – byli popraveni. Šlo o velký, obšírně komentovaný a publikovaný proces. Jméno Jána Farkaše zná teď většina obyvatel Slovenska.