MŮJ SVĚT

Peter Sagan

Copyright © Peter Sagan, 2018

First published as My World by Yellow Jersey, an imprint of Vintage.

Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Author has asserted their right to be identified as the author of the Work.

Translation © Manfréd Strnad, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6213-0

Mému synovi Marlonovi.

Tato kniha je o mých největších vítězstvích v cyklistice.

Ale mým největším vítězstvím v životě jsi Ty.

23. ZÁŘÍ 2017

Prolog

Napravo od nás defilují stěžně vysokých lodí. Dnes už podesáté. V tomhle místě se mi pokaždé do nosu derou vůně přístavu. Sychravé a studené, typické pro víkendové odpoledne ve Skandinávii. Z přístavu se také line pach kouře a fastfoodů, kde prodávají snad všechny druhy poživatelného masa nebo ryb, které můžete nacpat do nějakého pečiva a prodat ho hladovým cyklistickým fanouškům.

Barevné domy, které jsou typické pro Bergen – malebný starý přístav, dělí od nábřeží táhlá levotočivá zatáčka. Poprvé jsme ji projeli zvolna, jen mírným tempem, sotva čtyřicítkou. Určitě to bylo krátce po jedenácté dopoledne. V příštích šesti okruzích, kdy jsme míjeli tyhle kolébající se stěžně a pokaždé zaslechli drnčení jejich lanoví, intenzita tempa v každém z nich narostla tak, že jezdců vpředu pořád ubývalo. Ráno se nás řadilo na start téměř dvě stě. Teď, po dvou třech kolech ostrého tempa na tomto krátkém kopcovitém okruhu, nás zbylo jen něco kolem šedesáti. Rozhodčí UCI začíná zběsile zvonit na starý velký mosazný zvonec, což znamená, že vjíždíme do posledního okruhu. Najednou si intenzivně uvědomuju, že na zádech vezu číslo 1. Jsou čtyři hodiny odpoledne a nejspíš mi zbývá poslední půlhodinka, kdy ještě pořád zůstávám mistrem světa UCI.

Závod probíhal opravdu zmateně.

Začal zvolna, což mi vyhovovalo. Několik dní předtím jsem pořádně nejedl ani nepil. V nejnevhodnější dobu mě v pátek doma v Monaku přepadla žaludeční nevolnost. A pak kvůli virové chřipce následoval týden bez kola. Nechci naříkat, že mi bylo špatně, protože se mi to nestává moc často, ale musím říct, že poslední dva týdny před šampionátem nebyla moje příprava taková, jakou bych si před jedním z vrcholů celé sezony představoval. V uplynulých dvou letech jsem se stal mistrem světa a dalo se předpokládat, že bych duhový dres mohl ztratit i v případě absolutně perfektního zdravotního stavu. Většina lidí předpovídala, že okruh mistrovství světa bude příliš náročný pro jezdce, jehož považují za „sprintera, který přejede kopec“ a spíše favorizovali skutečné klasikáře, jakými jsou Julian Alaphilippe, Philippe Gilbert nebo můj předchůdce v mistrovském dresu Michał Kwiato (pozn. přezdívka jezdce Kwiatkowského). Taky si mysleli, že mě soupeři budou hodně dobře střežit a sotva vyhraju potřetí za sebou. Velké týmy se přece zase nenechají přelstít! K tomu se přidali bookmakeři, kteří dospěli k přesvědčení, že velké týmy naši malou slovenskou skupinku bratrů prostě převálcují ve chvíli, kdy budeme potřebovat kontrolovat závod.

Velmi rychle se vytvořil únik. Závod odstartoval v nedalekém městečku a pak se přesunul na okruh, který jsme absolvovali dvanáctkrát – centrem Bergenu. Projížděli jsme přístavem, po nábřeží a stoupali na Salmon Hill. Hodně závodů začíná ve své první hodině příšerným bojem, jak se všichni snaží dostat do takzvaného denního úniku, který ovšem nejsilnější závodníci zpravidla nevyhnutelně dostihnou. Měli jsme však štěstí – já, a především můj žaludek. Tentokrát se nic takového nekonalo. Později se únik přece jen zformoval a skupinka před námi získala až desetiminutový náskok. Zbytek z nás – skoro dvou stovek jezdců – si musel opravdu přišlápnout. Od té chvíle jsem se v závodě zase cítil jako cyklista.

V dějišti šampionátu jsem se měl původně objevit zhruba deset dní předem. Myslel jsem, že se připojím ke svým kolegům z týmu BORA-hansgrohe a týden před závodem jednotlivců s nimi pojedu týmovou časovku. TTT, tedy týmová časovka, je v programu světového šampionátu zařazená relativně krátce a je trochu divné, že v tomto závodě reprezentujete svůj profesionální tým místo země, odkud pocházíte. Všechny jiné mistrovské závody absolvujete v dresu svého státu. Světové šampionáty dávají fanouškům ojedinělou příležitost mávat vlajkou své země, což je pro ně velký tahák. Když chtějí vyjádřit podporu svému oblíbenci v průběhu sezony, obvykle si nasazují na hlavu čapku s logem nějaké banky, výrobce kol nebo kuchyňského vybavení. Šampionáty se od jiných cyklistických závodů liší také v tom, že je absolvujeme na okruzích. Většina jiných závodů je vedena z bodu A do bodu B. Mistrovství světa je tedy pro fanoušky přitažlivé i proto, že nás vidí projíždět mnohokrát kolem. Přijíždějí z celého světa – křičí, povzbuzují, pijí a oslavují. Doufejme, že budou mít i teď důvod. Slováci jsou ve všech těchto disciplínách velmi dobří.

Tým BORA-hansgrohe vyhlásil cíl umístit se v Top 10, přestože to nevypadalo, že vůbec odstartuju. Moji kolegové v dresu Slovenska také nepočítali s tím, že mě na startu uvidí. Ještě včera ráno jsem v žalostném stavu, celý zpocený, vstával ztěžka z postele, abych se dostal na letiště v Nice. Většinu z 2 500 kilometrů letu jsem strávil na toaletě.

Na startu jsem stál pěkně zticha, celý šťastný a opravdu překvapený, že tam vůbec jsem. Když jsme poprvé projeli cílem a dostali se na okruh Bergenem, otočil jsem se ke svému bratrovi Juraji, který šlapal vedle mě. Oba jsme na sobě vezli nádherný modro-červeno-bílý dres Slovenska. „Hodně štěstí,“ řekl jsem. „Nemyslím si, že tuhle čáru ještě uvidíme.“

Plynulé tempo závodu mi však vyhovovalo. Zrovna tak mírná teplota toho dne. Rok předtím jsem titul vyhrál v katarské výhni. Nedovedl jsem si představit, že bych i tady absolvoval ve svém dehydrovaném stavu něco podobného. Norsko se ukázalo jako mnohem příjemnější místo k závodění.

Zapadl jsem doprostřed pelotonu závodníků. Jejich počet se s přibývajícími okruhy pořád snižoval. Při mistrovství světa spousta cyklistů pravidelně vzdává. Z různých důvodů. Za prvé: Hodně národů posílá jezdce, aby splnily početní kvótu a zajistily si tak příslušné počty startujících závodníků i v příštích letech. Za druhé: Spousta jezdců účinkuje v mistrovském závodě, aby ho pomáhali kontrolovat, dostávali se od úniků, nebo je v první polovině závodu stíhali, a tím ulehčovali roli svým lídrům. Jejich práce skončí ještě dřív, než začne skutečný boj o vítězství. Za třetí: Je to opravdu hodně dlouhý závod – 267 kilometrů v roce 2017. Je konec náročné sezony a vy musíte mnohokrát projet kolem občerstvovací zóny. Svou přívětivostí zahřeje u srdce. V dlouhém závodě přímo cítíte, jak okruh za okruhem srůstáte s řídítky svého kola. Tady v Bergenu byste dokonce mohli z tratě zahlédnout svůj hotel. Ještě pět kol před koncem bylo tempo celkem pravidelné. Potom se do toho pustili hoši z Nizozemska – vyjeli na čelo, zrychlili a rázem bylo po pohodě. Nizozemci mají na šampionátech vždycky v zásobě zdánlivě nekonečný počet silných tahounů. Když jedete v pelotonu a před sebou vidíte ty osmdesátikilové chlapíky, kteří měří přes metr osmdesát, je vám jasné, že nastal čas pořádně se nadechnout a zatnout zuby. Utáhnout bezpečnostní pásy, jdeme na to! Je vám jasné, že se schyluje k pořádné jízdě. Za mých časů paradoxně ještě nikdo z Nizozemců mistrovství světa nevyhrál. I když se už dlouho nestali šampiony, oplývají schopností utvářet jejich děj. Ať úmyslně, nebo shodou okolností.

V cestě za tímhle závodem jsem si prošel několika zkouškami. V duchu jsem si je připomněl. První zkouška: Dostat se do Bergenu. Střih. Druhá zkouška: Start závodu. Střih. Třetí zkouška: Vypadat jako cyklista. Střih. Nastala čtvrtá zkouška: Přežít tempo závodu. Nejsem z těch, kdo by čekali na zázrak. Lepší je dát se do toho, Petře.

Zbyla nás asi stovka. Po závodě se mě často ptají, jak probíhal – zejména, když jsem ho vyhrál. Jestli to bylo něco jako román, který jsem na trati napsal, a nechal jeho ostatní postavy stát u cesty, vymyslel zápletku, zavedl soupeře na falešnou stopu a proměnil se v hrdinu okamžiku. Jsou to všechno zajímavé metafory a chápu, že by mě rádi slyšeli takhle odpovídat, ale není to můj styl. Nemýlí se v tom, že jde o příběh, ale je to jen můj příběh. Kolem šlape stovka dalších chlapíků a každý píše svůj vlastní příběh, který se liší od těch jiných. Můžu vyprávět jen ten svůj. Znáte GoPro kamery? Jsou skvělé, že? Umístí se na předek kola a umožní vám pocítit skutečné vzrušení z jízdy a nahlédnout do vnitřního děje závodu. A teď si představte, že je to váš jediný pohled. Světový šampionát v Bergenu bez kamery v helikoptéře, na motorkách, bez kamery v cíli, bez komentáře – celých šest a půl hodiny. Tak tohle je můj příběh, můj film, moje zúžená verze mezi stovkou dalších verzí. Nemyslím si, že bychom našli mnoho diváků ochotných takový film sledovat.

Držel jsem se, visel v háku soustředěný na zadní kolo jezdce přede mnou. Ukrytý ve skupině. Obvykle jedu rád blízko čela pelotonu nebo skupinky závodníků, abych měl přehled, co se děje. Když jedete na třicáté pozici, je to docela zmatečné. Jenže tentokrát jsem nepřemýšlel o vítězství. Myslel jsem hlavně na to, abych v závodě přežil. A také na to, že by bylo dobré zakončit kapitolu své kariéry, kdy jsem dva roky nosil dres mistra světa, nějak důstojně.

Řev diváků u trati nepolevil ani na vteřinu. Přesto nebylo možné přeslechnout mezi nimi ty slovenské ani ve chvíli, kdy závod gradoval a vřava všude kolem narůstala. Vlajky mé země se tyčily k nebi neuvěřitelně vysoko. Pokaždé, když jsem uslyšel svoje jméno, cítil jsem se o něco silnější. Každý výkřik ve slovenštině mi připomněl, že doma mě žene dopředu celý národ a modlí se za něco, co se zdá nemožné. Kolem trati byly vidět tisíce vikingských přileb vyvedených v červené, bílé a modré barvě Norska. Obrovské množství lidí mávalo světlicemi, hotdogy nebo plechovkami od piva. Vůně frankfurtských párků a smažených ryb byla cítit pořád. Jen se přesouvala, jak jste míjeli jeden stánek za druhým. Švýcarští fanoušci zvonili na neuvěřitelně velké kravské zvonce.

Žádná kráva by pod Matterhornem nepřežila noc, kdyby jí něco takového viselo na krku. Bylo k vidění i hodně „Union Jacků“. Fanatičtí příznivci z Británie si také nemohli nechat ujít skvělý cyklistický víkend. Francouzští a italští fandové se srocovali v menších partičkách a opěvovali své favority, jejichž podobizny si nechali natisknout na trička. K vidění byli Tony Gallopin, Warren Barguil nebo Gianni Moscon a taky Sonny Colbrelli. Ti všichni pro ně měli získat duhový trikot.

Tenhle dres jsem oblékal uplynulých čtyřiadvacet měsíců a zjistil jsem, že teď postrádám energii, kterou svému jezdci jinak přináší. Byl jsem jen jedním z mnoha cyklistů v dresu, jehož barvy nejsou moc známé. Šlapal jsem uprostřed velkého balíku, a nic nepřipomínalo minulost mistra světa Petra Sagana. Byl jsem jen pírkem z mnoha dalších v rozepjatých křídlech orla. Tentokrát jsem se pohyboval daleko od čela závodu, a proto jsem neslyšel výkřiky „Peter!“ ani „Sagan!“, které mě často provázely, když jsem na sobě nosil duhový dres. Vyhovovalo mi šlapat do pedálů takhle v anonymitě. Pokud bych si však myslel, že tuhle anonymitu vnímali i moji soupeři, lhal bych sám sobě. Dobře věděli, že jsem pořád v závodě, že si neohřívám zkřehlé prsty někde v depu nebo se necachtám v hotelovém bazénu.

Salmon Hill zbývalo vyjet ještě dvakrát. Když jsme najeli do předposledního okruhu, Nizozemci zrychlili. Tom Dumoulin vyrazil vpřed v časovkářském stylu. Skupina se rázem natáhla do dlouhé lajny a v půli se roztrhla. Pro mnohé konečná! Závod pro ně skončil. Ale já v něm jel pořád – navzdory očekávání. Do konce zbývalo jedno kolo.

Už nás zbylo jen něco kolem šedesátky. Chlápek zazvonil do posledního okruhu, ale nemusel to dělat. Dobře jsme věděli, kolik uhodilo. Vezu na zádech číslo 1 – nejspíš moje poslední půlhodinka jako mistr světa.

Před závodem mnoho lidí mluvilo o Julianu Alaphilippovi. Tenhle mladý francouzský kluk už v našem sportu zanechal stopu řadou odvážných úniků. Několikrát vyzrálostí a sebevědomím ovlivnil závod a vysloužil si za to respekt svých zkušenějších a úspěšnějších kolegů z týmu Quick-Step. Do velké cyklistiky se poprvé významně zapsal v sezoně 2015, kdy za mnou skončil druhý v Tour of California. Na druhém místě dokončil i známé klasiky Valonský šíp a Lutych–Bastogne–Lutych. Je neuvěřitelné, že ve dvaadvaceti letech byl tak blízko k vítězství v Monumentu (pozn. závody s tradicí delší než 100 roků), což jsou závody stejně tak dlouhé a těžké jako mistrovství světa. Na první pohled připomíná začátek jeho kariéry ten můj. Při bližším pohledu však zjistíme, že je mnohem komplexnější vrchař než já. A s bleskovým zrychlením ve svém cyklistickém rejstříku.

Byl to právě Alaphilippe, kdo nám ukázal karbonové podrážky svých treter při závěrečném výjezdu na Salmon Hill. Francouzští fandové se mohli zbláznit. Jel jsem zrovna o takových dvacet pozic vzadu a snažil se zjistit, co se děje. Zdálo se mi, že vidím dva z favoritů, možná to byli Philippe Gilbert a Niki Terpstra, kteří se snažili ho dojet, ale nebyl jsem si jistý, že jsou to oni. Stejně tak jsem nevěděl, jestli se nám předtím podařilo pochytat všechny nástupy. Vládl všeobecný chaos a do cíle zbývalo jen deset kilometrů.

Neřeknu vám, jak obtížné je reagovat na změny tempa po 250 kilometrech, když to srovnáme se stejnou situací po 150 kilometrech, což je vzdálenost podobná průměrným sprinterským etapám na závodech Grand Tour. Tohle je úplně jiný sport. Podíval jsem se kolem sebe, pořád ještě ohromený z toho, že jsem neskončil ve sběrném autobusu. Uviděl jsem spoustu dalších chlapů, kteří se mnou v závodě pokračovali. Matteo Trentin, Fernando Gaviria, Michael Matthews, Alexander Kristoff, Edvald Boasson Hagen nebo Ben Swift… Tihle všichni jsou zatraceně rychlí. To nevypadalo dobře. V téhle fázi dlouhého a těžkého závodu bych byl skutečně zoufalý, pokud by ujela skupina a museli jsme ji stíhat. Bylo pro mě výhodnější, abychom přijeli do cíle pohromadě. Pořád jsem si myslel, že patřím k nejrychlejším z těch, kteří na trati zbyli. Nemohl jsem si však být jistý, jak se mi bude proti těmhle chlápkům dařit po tom, co jsem ještě před několika hodinami trávil čas ve dřepu na záchodě v hotelu. Cítil jsem se ovšem překvapivě OK. Neměl jsem však ani páru, co se stane, až se pokusím zasprintovat.

Vyzkoušel jsem si svoje nohy a poprvé po šesti hodinách od startu vyjel do čela balíku. Při průjezdu zatáčkou na kole obecně platí, že nejprve brzdíte, střihnete to přes její vrchol a pak akcelerujete. Pokusy a omyly – několika chybami – jsem se naučil, že vzít to zeširoka znamená nemuset tolik brzdit, a získáte tak výhodu proti ostatním. Ze zatáčky vystřelíte jako z praku. Ben Swift se snažil „zalepit díru“ a dojet jezdce vpředu, ani nevím, kolik jich bylo. Měl jsem na něho menší ztrátu a tuhle techniku jsem použil, abych si ho dojel a mohl se zařadit do stíhací skupiny. Okamžitě, jak jsem se tam dostal, se znovu potvrdilo, co znamená být Petrem Saganem. Všichni se usadili za mým zadním kolem a čekali, co udělám. Nechtěli snad dojet únik před námi? Do cíle zbývaly asi čtyři kilometry. Ještě pět minut zůstávám mistrem světa.

Zjišťuju, že v naší skupině zbylo 15 jezdců. Později jsme se dozvěděli, že v téhle chvíli vypadl televizní signál, což v cíli způsobilo značný zmatek v davu diváků a téměř zoufalství u lidí z podpůrných týmů. Všeobecný chaos.

Nikdo neviděl, co se děje. Mohl bych vás balamutit historkou, jak jsem se přehnal okolo ostatních, držel přitom řídítka jednou rukou, jel po zadním kole a po mém zdrcujícím útoku zůstali všichni soupeři na míle vzadu. Ještě jsem se v předposlední zatáčce zastavil na pivko a nechal je, aby mě dohonili. Cítil bych se blbě, že jsem každému z nich zkazil den.

Pravda byla, že v balíku zavládl skoro stejný zmatek jako před televizními obrazovkami. Jak nás cílová čára přitahovala stále blíž, minuli jsme Vasila Kirijenku a Lukase Pöstlbergera, mého kolegu z týmu BORA-hansgrohe, který reprezentuje Rakousko. Bylo rozhodnuto? Ne. Neviděl jsem Alaphilippa. A jsem si jistý, že jsem vpředu zahlédl nejméně jeden kolumbijský dres – mohl to být Rigoberto Urán, nebo Fernando Gaviria. Dokonce to mohli být oba dva. Sakra! A kdo je ten dánskej chlap? Kdo je skutečně na čele tohoto závodu? A podaří se nám je dojet? Už se na to vykašli, Petře, blesklo mi hlavou. Zasprintuj si a nestarej se o jakou pozici. Frčeli jsme teď kolem přístavu. Levá zatáčka, pak pravá a do cíle zbývá tři sta metrů. Úplně rovně! Srdce jsem měl až v krku a v ústech cítil krev. Jseš blízko, Petře. Makej, abys pak nemusel litovat.

Alberto Bettiol jel na čele a bylo jasné, že se začíná spurtovat. Není na co čekat! Každý do toho dával úplně všechno a po šesti hodinách jsme všichni jeli na limitu. Pořád však nebylo jasné, jestli někdo náhodou nezůstal vpředu před námi. Nepomohlo mi ani sluchátko vysílačky, na jejímž druhém konci byl Ján Valach v doprovodném autě týmu Slovenska. Kvůli výpadku signálu neprobíhaly žádné informace. Všichni z podpůrné sestavy byli stejně zmatení jako my v závodě. Nebyl čas podívat se, jak na tom jsou soupeři. Bettiol jel skvěle a dělal perfektní práci pro nejrychlejšího z Italů, který v závodě zbyl – Mattea Trentina, ale současně odvedl také výtečnou práci pro ostatní, kteří jsme sprintovali. A do prdele! Ještě nikdy jsem na kole nejel po 267 kilometrech tak rychle. Ve svém životě jsem snad ani 267 kilometrů vcelku neujel. Natož po téhle děsné vzdálenosti sprintovat.

Nedokázal jsem ani myslet. Řev kolem k zbláznění. Nejdůležitější věc ve spurtu do cíle je získat správnou pozici. Jel jsem za Alexandrem Kristoffem – místní hvězdou, pro kterého to mohl být nejdůležitější okamžik kariéry. Je skutečně rychlý, zejména když má prostor rozjet svůj dlouhý spurt. Je schopný udržet maximální rychlost strašně dlouho. Mrknul jsem na něho, taky na Trentina, Matthewse a ostatní. Pokud bych si měl vsadit na vítěze, byl by to v každém případě Kristoff. Fakt jsem ho tipoval jako hlavního favorita šampionátu už loni, kdy byla trať oficiálně představená. A pět set metrů před cílem se na tom nic nezměnilo.

Zahnuli jsme prudce doleva. Řev davu se stupňoval. Když Kristoff nasadil ke svému dlouhému sprintu, všichni ti Vikingové podél bariér řvali čím dál víc. Jejich emoce jako by se převalily na silnici. Uvědomil jsem si, jak zbytečné byly všechny úniky a útoky během závodu. Sprintovali jsme kvůli právu nosit duhový dres UCI po celý další rok. Můj duhový dres! Mám tě jinak rád, Alexandře, jsi jeden z těch dobrých kluků v profesionálním pelotonu, ale ten trikot je můj!

Projel poslední pravou devadesátistupňovou zatáčku perfektně a hned začal spurtovat. Bettiol už byl za námi.

Mou techniku projíždění zatáček „jako z praku“ vymazal Kristoff svou rychlostí. Za sebou jsem ucítil mezeru otevřenou pro Matthewse, Trentina a další. Čekali, že se začne spurtovat až za rohem, a Kristoffova chytrá akcelerace je zaskočila. Bylo to teď buď já, nebo on. Musel jsem se dostat před toho velkého norského chlapa. Už se mi to v minulosti podařilo. Jemu se však taky několikrát povedlo, že mě ve finiši přespurtoval.

Tři sta metrů před cílem začíná peklo. Na čáru je to ještě daleko. Pokud by na čele jel Mark Cavendish, věřil bych si, že ho porazím. Tak dlouho by maximální rychlost neudržel. Stačilo by mi držet se za jeho zadním kolem a ve správný okamžik vyrazit. Pokud by nás spurtovalo dvacet vedle sebe, a zůstala mezi námi jen úzká mezírka „na špičku nosu“, jsem si jistý, že bych se jí protáhl. Jenže tady byla široká silnice a místa dost. O zlato jsme se utkali jen dva a tenhle norský chlápek byl na rovné přímé silnici nejrychlejší.

Dav šílel čím dál víc. Zdálo se, že poslední úsek silnice snad vyletí do vzduchu. Vypadalo to, že celý národ řve Kristoffovi do ucha a odfoukne ho přes cílovou čáru. Když se mi sto metrů před cílem podařilo dostat se za jeho zadní kolo, chtěl jsem využít vzduchového pytle a přespurtovat ho. Ježíši Kriste, je pořád moc rychlý! Ze své nádrže energie a rychlosti jsem vymáčkl absolutně všechno a vysunul jsem se vedle něho. Jenže ten „barel střelného prachu“, který mě měl vystřelit dopředu, se neodpálil. Jel jsem vedle něho, ale efekt vzdušného pytle už pominul a on měl přede mnou pořád náskok o špičku nosu. Do cíle zbývaly dva metry. On se určitě stane mistrem světa!

Při Tour de France roku 2016 ve švýcarském Bernu jsem Kristoffa porazil o šířku galusky čistě z toho důvodu, že se mi těsně před čárou podařilo „hodit“ kolo dopředu ve správný okamžik, zatímco on se pořád ještě soustředil na spurtování. Vzpomněl jsem si na Švýcarsko, rukama jsem vší silou vyrazil vpřed a zadek jsem přitom „zavěsil“ za sedlo. Moje nohy byly napjaté a Kristoffa jsem spatřil periferním viděním vlevo od sebe.

Za cílovou čárou jsem zastavil. Plicím se nedostával vzduch. Čekal jsem, jak to dopadlo. Dal jsem do spurtu dost? Nebo jsem začal moc pozdě? Každá vteřina čekání byla nekonečná. Horečně jsem těkal očima kolem sebe a hledal známky verdiktu rozhodčích. Konečně – cílové foto! Všechno bylo jasné. Ve chvíli, kdy jsme přejeli cílovou čáru, jeho přední kolo bylo o vzorek galusky pozadu za mým.

Obrovský dav jásajících slovenských fanoušků prorazil bezpečnostní zónu a hrnul se ke mně. Všichni byli nadšení. Oni ze mě a já z nich. Dosáhli jsme nemožného. Já, můj bratr Juraj, moji kolegové z národního týmu, tito neuvěřitelní fanoušci, všichni doma na Slovensku. Mistrem světa třikrát za sebou! Jeden duhový dres UCI jsem získal v Americe, jeden na Středním východě a další ve Skandinávii. Přede mnou tohle ještě nikdo nedokázal. Stalo se něco úplně „crazy“. Kdo by čekal, že něco takového dokáže zlobivé dítě ze země, kde se hraje především hokej a která teprve před 25 lety získala nezávislost na svých větších sousedech. Jak se to zatraceně vůbec mohlo stát?

ČÁST PRVNÍ

RICHMOND

2015

Zima

Když se na startu cyklistického závodu sejde stovka jezdců, na jeho konci můžeme vyprávět stovku příběhů. O stovkách sportovních kariér mohou být napsány různé knihy. Každý je pozoruhodný, ale nikdo není výjimečný.

Říkám vám to hned na začátku svého vyprávění, protože je důležité si uvědomit, že každý má svou „story“. Moje není o nic důležitější než příběh kohokoli jiného, ale je jiná. Stejně jako příběh jiných lidí se liší od toho mého a všechny se odlišují navzájem.

Od začátku kariéry se můj příběh vyvíjí. Změnil se za poslední tři roky a bude se měnit dál. Bude se měnit pořád. Změní se, ještě než dopíšeme poslední stránku této knihy, stejně jako se změní příběh váš. Vyrovnejme se s tím. Některé z našich příběhů se promění dřív, než dopíšu tuhle větu.

Snažím se říct, že vám nemohu sdělit příběh svého života, protože můj život se děje neustále a mění se každý den. Je mi pouhých 28 let, takže doufám, že mi bude dopřáno vyprávět příběh svého života dál – později, až usednu do velkého koženého křesla a budu přitom kouřit třeba smradlavou dýmku a prohrábnu si to, co mi na hlavě zbude ze šedivých vlasů. Jednu věc vám však můžu říct určitě – jaké to je být třikrát po sobě mistrem světa UCI v silničním závodě. A předpokládám, že to je něco, co můžete slyšet jenom ode mě. Ještě nikdo nebyl šampionem tři roky za sebou.

Život se může bleskově změnit, než mrknete okem. Dveře se zavírají, dveře se otevírají. Můžete zvítězit a můžete skončit v pádu. Můžete se zamilovat, nebo můžete v okamžiku ztratit někoho blízkého.

Tuhle nespornou pravdu jsem si uvědomoval, když jsem stál v lednu 2015 na významné křižovatce.

Bylo mi čtyřiadvacet. Pocházím ze Žiliny na Slovensku, ale žiju teď v Monte Carlu. Profesionálním cyklistou jsem byl už pět let a za tu dobu jsem vyhrál 65 závodů. Čtyřikrát jsem se stal mistrem své země a třikrát jsem vyhrál zelený trikot v Tour de France.

Ale právě teď jsem poprvé ve své kariéře měnil tým. Myslím, že bych se měl trochu vrátit v čase a vysvětlit, jak jsem se k tomuto bodu dostal. Vrátit se na začátek.

Jako dítě jsem miloval ježdění na svém kole a taky vyhrávání závodů. Lidé rádi slyší příběhy o tom, jak jsem si na své první závody půjčil kolo od sestry, nebo že jsem si koupil „bika“ za pár korun v supermarketu, oblékl si obyčejné trenky a tričko a každého porazil. Neříkám, že se tyhle příběhy nestaly, ale ve skutečnosti zase tak moc neznamenaly. Nově vzniklé Slovensko se tehdy formovalo a po desetiletích za železnou oponou prožívalo obrovský „boom“. Uvolnilo se z nepříjemného objetí spolu s Čechy díky všeobecně známé a populární „sametové revoluci“. Všechny děti jsme si tehdy žily na vysoké noze, naplno jsme si užívaly. Měl jsem dva starší bratry, Milana a Juraje. A taky sestru Danielu. Na cyklistické závody mě všude vozíval táta. Mimo Žilinu a taky do zahraničí: do Polska, České republiky, Rakouska, Slovinska, Itálie… Bylo jedno, jestli na silniční závody, horská kola nebo cyklokros. Prostě jsem chtěl závodit. Protože jsem vyhrával, a zalíbilo se mi to.

Vyhrál jsem dost závodů, a tak si mě všimly profesionální týmy. V posledním juniorském roce mě pozval tým Quick-Step na testy do jejich akademie, která během let vychovala spoustu mladých talentů. Přišel jsem do docela obyčejné budovy, kterou byste si klidně spletli s nějakou továrnou nebo kancelářemi obyčejné místní firmy. Jenže jsem věděl, že od zdí chodeb té budovy se v posledních nejméně dvaceti letech odrážely hlasy mnoha příštích šampionů. Nakonec se ukázalo, že překážkou v mém dalším vývoji jsou právě ty davy mladých cyklistů. Oni takhle testují stovky dětí každý rok a v tabulkách si vedou záznamy o tisících dalších juniorů celého světa a doufají, že objeví nového Merckxe, Kellyho nebo Induraina. Ani mé výsledky v závodech a ani čísla, která jsem v testech vyprodukoval, je nepřesvědčily o tom, že patřím jednoznačně do skupiny nadějných juniorů. Řekli mi, abych několik let tvrdě pracoval v kategorii do 23 let a že budou dál sledovat můj vývoj.

Nebylo to myšleno negativně, ale vypadalo to tak. Proto když přišel tým Liquigas a rovnou mi nabídl smlouvu, nebyl čas na nějaké odmítání. Nepotřebovali na mě čekat a já jsem zcela jistě nechtěl trávit čas čekáním, že mi možná někdy zavolají z Quick-Stepu.

V Itálii existovaly kvóty pro zahraniční jezdce kategorie do 23 let, takže jsem pokračoval v ježdění za slovenskou reprezentaci. Závodil jsem v MTB i na silnici – na Slovensku, v Itálii, Německu, Chorvatsku. Nezdálo se, že by počítali s tím, že v dresu Liquigasu pojedu Tour de France. Bylo mi teprve devatenáct, závodil jsem v pro-kontinentálním týmu a vydělával 1 000 euro měsíčně. Bylo to zatraceně dobré.

V červenci 2009 mi zavolali z Liquigasu, že se mám připojit k hlavnímu týmu pro závod Okolo Polska. Vedený Ivanem Bassem a byli v něm další kluci, které jsem později v průběhu let poznal mnohem blíž – jako Maciej Bodnar, Daniel Oss, který je teď se mnou ve stáji BORA-hansgrohe, ale především tam byl Sylwester Szmyd, se kterým jsme dlouholetí přátelé a je v současnosti mým trenérem. Přivítání proběhlo jednoduše. Řekli mi: „Vítej, jsi náš.“ Přestože mi bylo pořád jen devatenáct, už se mě netýkaly závody do 23 let. Žádné cestování po Evropě ve slovenském dresu, žádné závody MTB. Stal se ze mě profesionální silničář na plný úvazek na okruhu Pro Tour (série závodů nejvyšší kategorie, od roku 2012 nese název World Tour).

Od Liquigasu jsem dostal byt v San Donà di Piave poblíž Benátek. Byl malý, ale byl můj. Přijel za mnou bratr Juraj a taky masér Maroš Hlad, který se o mě staral už doma. Tohle byl začátek Teamu Peter. Malé společenství přátel, kteří se na sebe mohli spolehnout za každé situace. Taky jsem teď měl svého agenta – Giovanni Lombardiho, bývalého skvělého jezdce, který pomohl Eriku Zabelovi k mnoha jeho vítězstvím v zeleném dresu na Tour de France. Giovanni neboli Lomba, jak jsme ho přátelsky přezdívali, byl první, kdo pochopil potenciál Teamu Peter. A taky byl člověkem, který udělal víc než kdokoli jiný pro to, že se náš tým rozvíjel. První věc byla – vzít na palubu Juraje, aby se taky stal profesionálem týmu Liquigas. Za tohle vděčíme Giovannimu. Věděl, že můj bratr je dostatečně dobrý na to, aby sám za sebe mohl dostat profesionální smlouvu, a současně věděl, že mě Juraj bude chránit na kole i všude jinde. Juraj, Maroš a já jsme bydleli společně na Benátsku – přestěhovali jsme se blíž k horám a mohli jsme tak absolvovat pestřejší přípravu. Byla to skvělá doba. Zůstal jsem tam dva roky, než jsem se na Giovanniho radu přestěhoval do Monaka.

Můj první profesionální závod: Tour Down Under. V Adelaide jsem nikdy předtím nebyl, ale Austrálie jako taková pro mě úplně neznámá nebyla. Před šesti měsíci jsem závodil na mistrovství světa MTB v hlavním městě Canbeře, kde jsem dojel čtvrtý v kategorii do 23 let. Moc se mi v lednu líbilo horké počasí v Adelaide. Každý den jsem mohl vyjíždět na trénink v kraťasech a krátkém dresu a nemusel jsem se starat, co teplého si na sebe obleču. Tahle země má svůj zvláštní půvab a typicky osobitou vůni. Cítíte tam eukalypty neboli „gum trees“, jak jim říkají místní. Kdekoli na světě ucítím tuhle vůni, vždycky mě přenese v myšlenkách zpátky do těch slunných dní na jižní polokouli. Do těch dní, kdy Zemi přidává na kráse a přitažlivosti sluneční teplo.

Závod je to taky příjemný. Zrovna jako počasí. Žádné velké přejezdy mezi etapami, žádné balení zavazadel každý den a pěkný hotel, ve kterém bydlíte po celou dobu závodu. Tak jako v každé profesi, i profesionální cyklistika má své nudné stránky. Při Tour Down Under je tohle nějak méně zjevné. Čím jsem starší, tím víc oceňuju pohodovou povahu Australanů. Nic pro ně není velký problém. Jejich oči jako by říkaly: Proč to brát tak vážně? Tehdy to byla docela drsná Tour Down Under. Závodil jsem, sprintoval a taky padal. Vcelku jsem si však myslel: OK, je ti jen dvacet, nikdy jsi takový závod ještě nejel a těmhle chlápkům je kolem třicítky a dělají tenhle profesionální „job“ roky. Říkal jsem si, že jednoho dne tady mohu vyhrát.

Myslel jsem si, že ten den přišel hned, jak jsme se vrátili do Evropy. Původně nebylo v plánu, že pojedu velký závod, jakým je Paříž–Nice, takhle brzo, ale onemocněl Bodnar a tým se rozhodl, že mě rovnou „hodí do vody“. Ať v ní plavu. Očekávání žádná. V centrální Francii mrzlo. Hned ve druhé etapě do Limoges to spadlo 500 metrů před cílem z čela balíku kvůli tomu, že sprintérské vlaky si vjely do cesty. Jako vždycky jsem sprintoval sám, sledoval jsem zadní kola soupeřů. Pád mě minul, protože jsem měl před sebou mezeru. Prosmýkl jsem se kolem padajících jezdců a fofroval k cílové čáře. Nejprve jsem si myslel, že jsem vyhrál, ale zjistil jsem, že jsem vyrazil moc brzo. Vítězem etapy vyhlásili Francouze Williama Bonneta, který mě předjel těsně před čárou.

Zklamaný jsem byl asi dvě minuty, ale pak jsem si uvědomil, že jsem málem vyhrál etapu hned při svém prvním evropském závodě. Vítězství měla teprve přijít.

A taky přišla. První hned následujícího dne, kdy jsem vyhrál ze spurtu malé skupiny, potom co naše útoky v kopcovitém profilu zredukovaly peloton. Bylo to, jako bych se vrátil zpátky do Žiliny. Nízká šedivá obloha, která splývala s horizontem. Přívaly sněhu způsobily, že byl o 50 kilometrů posunutý start.

O tři dny později jsem byl zase v úniku. Tentokrát jsem zaútočil tři kilometry před cílem, kdy už každý čekal na finiš. Do Aix-en-Provence jsem přijel s náskokem dvou vteřin. Od novinářů jsem toho odpoledne poprvé dostal otázku, kterou od té doby slýchám v průběhu své profesionální kariéry pravidelně pořád dokola. Jsem sprinter, nebo ne?

Tenhle ročník Paříž–Nice mi přinesl trikot vítěze bodovací soutěže. Když jsem stál na pódiu vedle Alberta Contadora, který závod vyhrál celkově svým obvyklým způsobem – elegantními útoky, pomyslel jsem si: Na tohle by sis mohl zvyknout, Petře.

Další dres pro vítěze bodovací soutěže jsem vybojoval v Tour of California a sezona byla pryč. V následujícím roce jsem v Kalifornii ten zelený dres zase získal a k tomu vyhrál tři etapy na své první Grand Tour – na španělské Vueltě. Podařilo se mi vydržet v závodě celé tři týdny. Celkem jsem v roce 2011 vyhrál 15 závodů a 16 v další sezoně.

Na jaře 2012 jsem byl připravený pustit se do klasických jednorázových závodů. Nevyhrál jsem žádný, ale dojel jsem do cíle v Top 10 při Primaveře, což je strašně dlouhý závod z Milána do San Rema, a mezi nejlepšími deseti jsem dojel taky v Gent–Wevelgem a na Okolo Flander. V kopcovitém Amstel Gold Race se mi dokonce podařilo dostat na pódium. Ptali se mě, jestli mě specializace na klasiky nezpomalí ve sprintech, ale bylo to pitomé. Sprintovat za vítězstvím v etapě, ve které většina jezdců touží především přežít do dalšího dne, je úplně jiná záležitost než se pokusit vyhrát Monumenty, jako jsou Flandry nebo Roubaix. Tyhle závody se jezdí ve stylu vítězství, nebo nic. Vyhrajete, nebo jedete domů. Neexistuje druhá šance, která na vás čeká zítra. Znamená to dát do toho úplně všechno. K tomu si připočtěte délku těchto závodů. Milán – San Remo měří skoro 300 kilometrů a peloton vyrazí z Milána přes průsmyk Turchino jako smečka chrtů. Vytrvalost, kterou v tomhle případě potřebujete na sedm hodin závodění, není stejná jako vytrvalost, kterou musí mít například dráhový cyklista, aby po několika kolech na olympijském velodromu „odstřelil“ svého soupeře. Najednou vidíme, že označení „sprinter“ je mnohem složitější, než se původně mohlo zdát.

Mezi nejdůležitější podmínky k úspěchu v klasikách patří zkušenosti. Klasické jednorázové závody jsou prodchnuté historií cyklistiky. Lidé jako Cancellara a Boonen, kteří je vyhrávali mnoho let, znají každý „berg“, každé nároží a zatáčku nebo úsek vedoucí po kostkách stejně jako ulice kolem svého domu. Naopak většina etap připomíná něco jako „pohyblivý svátek“. Když dorazíte před cíl etapy v Tour de France, snažíte se vzpomenout si na informace z „roadbooku“, který jste zkoukli v týmovém autobuse – poprvé a naposledy ráno před startem. Je před cílem zatáčka? Vede doleva, nebo doprava? Jak daleko je to z poslední zatáčky do cíle? Vede cílová rovinka do kopce? Bude tam protivítr?