STAR TREK: VOYAGER

CHILDREN OF THE STORM

Copyright © 2011 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Michaela Burock

Copyright © 2011 for Cover art by Michael Statson

Copyright © 2011 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7144-6

Pro Anorah… mé požehnání

Vaše přesvědčení se stanou vašimi myšlenkami, vaše myšlenky se stanou vašimi slovy, vaše slova se stanou vašimi činy, vaše činy se stanou vašimi zvyky, vaše zvyky se stanou vašimi hodnotami, vaše hodnoty se stanou vaším osudem.

– Mahátma Gándhí

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Děti bouře se odehrávají zároveň s a těsně po událostech Star Trek Voyager: Nehodni, od pozdního května do prostředku července 2381.

Prolog

U.S.S. Quirinal

Když stála uprostřed toho, co bývalo vchodem do hlavní strojovny U.S.S. Quirinal, cítila kapitán Regina Farkasová, jak z ní vyprchává adrenalinem poháněné napětí několika posledních hodin.

Do mysli se jí pozvolna vkradla podivně uklidňující myšlenka a usadila se tam: Je smůla, že jen tak málu z nás je dovoleno si vybrat způsob a čas vlastní smrti.

Jistě, byla to slabá útěcha, ale zcela určitě šlo o lepší osud než ten, který zasáhl miliardy občanů Spojené federace planet, když je před několika měsíci jednoho jinak obyčejného dne náhle zasáhla smrt z rukou Borgů.

Ačkoli za čtyřicet devět let služby u Hvězdné flotily čelila smrti víckrát, než si vůbec dokázala vybavit, překvapil ji její nynější klid, když byly kostky skutečně vrženy. Pokud se kdysi smrt zdála být nevítanou příbuznou, kterou nezbývalo než pozvat na rodinné setkání, potom se v tuto chvíli cítila připravená přejít přes místnost a potřást té mrše rukou.

Nešlo o to, že by snad chtěla zemřít. Stejně jako tolik z těch, kteří kdy nesli břemeno velení před ní, i z těch, kteří na to teprve aspirovali, i ona litovala nejedné záležitosti. Ale když je ve své mysli odepisovala jako „nikdy neuzavřené“, rozhodla se, že mnohem jednodušší bude se se vším prostě smířit. Pokud ani na okamžik nepochybujete, že jste většinu vám daného času strávili děláním toho, díky čemu jste se cítili naživu, není to tak těžké.

V Reginině případě se jednalo o průzkum vesmírných dálav a vedení ostatních na úžas budící cesty do neznáma. Ačkoli to ve skutečnosti občas znamenalo i dlouhá období ubíjející nudy, určitě je s přehledem zastínily nepředstavitelné úkazy, exotické chutě a vůně, čistá rozmanitost života, jednoduchého i složitého, který vzkvétal na těch mnoha světech, které měla to štěstí navštívit na svých cestách tím, co se vždy zdálo jako absolutně nekonečný počet hvězd.

Drsnou a zásadní pravdou nyní bylo, že neměla žádnou skutečnou volbu. Nebo spíš, že tu volbu, která jí přinášela nynější jistotu, učinila už před mnoha lety, když se rozhodla přijmout první velení. A možná to nějaká její část tehdy věděla, že výběrem života svých snů si také zvolila svůj konečný osud – minimálně jeho pravděpodobnost, pokud měla být zcela upřímná.

Štiplavá pachuť vzduchu, kterou environmentální jednotky místnosti nedokázaly vyčistit, dusivé horko sálající z paluby, pot, který jí lepil bílou ofinu k čelu a stékal po zádech, pulzující okrová záře pohotovostních světel, váha fázerové pušky opřené v jedné ruce, zářící panel přenosného emitoru paprsků, který musela v průběhu několika příštích sekund zaměřit, a nepříjemné svědění koženého pásku, který si právě omotala kolem zápěstí. Takové byly jasné detaily obrazu nakresleného toho dne, kdy přijala službu za svůj život – obrazu, který až do několika posledních vzácných sekund, kdy ji konečně dohnal, zůstával rozmazaný a neostrý.

Mechanické kvílení, syčení, řinčení a občasné zasténání se mělo stát poslední symfonií, kterou kdy uslyší. Pravda, nebyl to sice její milovaný Chačaturjan, ale postačí to. Když své soustředění obrátila k té kakofonii zvuků, snadněji zablokovala vzdálené přerušované výkřiky a výstřely z fázerů z jiné části paluby – nervy drásající upomínku toho, že boj o více než šest stovek životů jejích členů posádky bude i nadále pokračovat, až tu nebude.

Zapraskání statiky skrze komunikaci následované hlasem nadporučíka Psilakise z můstku ji vytrhlo ze zamyšlení.

„Dva nepřátele s osmičlenným doprovodem se blíží na vaši pozici, kapitáne.“

Jen dva?

Neradostně se pousmála, než odpověděla prosté: „Já vím.“ Trikordér jí to prozradil již před dlouhou minutou.

Představila si nepřátelé tančící chodbou směrem k ní a neveselý úsměv se jí rozšířil. Neoblomně se rozhodli ji i její loď zničit, a ještě pořád existovala nepatrná šance, že se jim to nepodaří. Mezi Dětmi bouře a jejich vítězstvím stál podporučík Phinnegan Bryce. Pořád ještě existovala možnost, že se mu podaří nahodit kvantový proudový motor a odsvištět s její těžce poškozenou lodí pryč od nebezpečí, kterému teď čelila. Tento úkol mohl vykonat jen on, a její povinností bylo mu k tomu poskytnout tolik času, kolik jen bude možné, i kdyby to byla ta poslední věc, jakou kdy udělá.

„Ještě pár sekund, kapitáne,“ zavolal Phinn, už se ani nesnažil znít statečně.

Já vím.

„Jak nejrychleji jen budete moct, podporučíku,“ povzbudila ho, přála si, aby mu mohla dodat něco z absurdní naděje, kterou k jeho vytáhlé postavě upínala.

Namísto toho ji Phinnovo zřetelné zděšení donutilo pevněji sevřít pušku.

Klid, připomínala si a zhluboka se nadechla co to jen šlo. Nebylo by k ničemu, kdyby zadržovací paprsky minuly svůj cíl jen proto, že by v prstu na spoušti cítila zbytečné napětí. Jakmile jimi úspěšně zachytí nepřátele, bude si muset zachovat klid pro střet s jejich doprovodem, který tam zajisté přispěchá a pokusí se je vysvobodit.

Farkasové oči tančily po těžkých kusech odhaleného kovu, který rámoval dveře. Rozervané a zkroucené do změti hmoty, zůstávaly upomínkou toho, jak mocným nepřátelům se chystala čelit. Mohla si jen představovat, jak asi nyní vypadal zbytek lodi po událostech poslední hodiny. Cestou do strojovny zahlédla zející zubaté trhliny rozeklaného tritania a přepážky tavící se sžírajícím žárem a radioaktivní silou protržených energetických schránek Dětí bouře. V tuhle chvíli už to zřejmě musela zakusit každá paluba.

Ostré zapípání oznámilo, že Phinn aktivoval hlášení celé lodi. „Posádko, připravte se na přechod na kvantový proud na můj povel.“

Pro lásku boží, pospěšte si, podporučíku, snažila se Regina neříct nahlas.

„Pět… čtyři… tři…“

Dva.

Dvě z mimozemských koulí, které poprvé viděla v příloze deníku kapitánky Ezri Dax z Aventine, se vynořily zpoza rohu z koridoru. Kdyby nepřinášely takovou zkázu, Regina by je považovala za krásné. Popravdě, její srdce průzkumníka je shledávalo naprosto a děsivě skvostnými.

Prudce se nadechla a se zadrženým posledním dechem aktivovala zadržovací paprsek. Fázerová puška vypálila proud oranžového světla a zadržela koule na místě.

Kolem hlavy jí prosvištěl výstřel a instinktivně ji vyslal kotoulem k zemi. Zvedla se, připravila si pušku a se smrtící přesností začala pálit po vlastních lidech.

Kapitola první

Hvězdné datum 58450,2

U.S.S. Voyager

„No, ale tohle už je trochu moc,“ poznamenal Harry Kim rozmrzele, když si prohlížel řadu děl rozesetých po hřebenu, který jeho a dalšího bezejmenného otroka, Toma Parise, odděloval od Chaotikova hradu.

„Chaotik se nestal slavným pro svůj decentní vkus,“ připomenul mu Tom, neschopný zakrýt únavu.

„Jo, ale tohle není Chaotik,“ oponoval mu Harry. „Tohle je Cambridge.“

„Očividně jsi s naším poradcem nestrávil moc času, Harry,“ odvětil Tom. „Proti němu je Chaotik mistrem zdrženlivosti.“

I když by moc chtěl, nemohl se o tom hádat. Přestože se Hugh Cambridge k posádce Voyageru připojil před téměř třemi lety, Harry si nikdy nenašel čas ani chuť se s ním nějak blíže seznámit. I během toho, co považoval za poslední docela dobré časy na palubě – podrobný průzkum mlhoviny Yaris – se poradci vyhýbal. Zdánlivě nekonečné bitvy následujícího roku, společně s řadou ztrát těch, kteří mu byli drazí, a jeho vlastní blízké setkání se smrtí, by však byly pádným důvodem pro to, aby se mu pravidelně připletl do cesty. Musel si přiznat, že pokud by se to stalo, možná by se teď necítil tak ztraceně. Na druhou stranu vždycky sám sobě tvrdil, že neexistovalo nic, co by mu vesmír mohl hodit pod nohy a on by to nezvládl… až do té chvíle, kdy zjistil, že to prostě nezvládl.

A tohle je Cambridgova představa o terapii? pomyslel si hořce. Oděný do smradlavých, roztrhaných hadrů v monochromatické poušti po boku muže, kterého kdysi považoval za svého bratra, ale dnes mu jeho přítomnost jen přidávala na vzteku, se Harry rozhodl, že udělal správně, když nevyhledal poradcových služeb. Čím dříve s Tomem dobudou ten zatracený hrad, tím lépe. Potom si bude moct tohle vyčerpávající cvičení odškrtnout ze seznamu a vrátit se do samoty své kajuty, a teprve tam se rozhodnout, co k čertu udělá se zbytkem svého života a kariéry.

Jeho pozornost upoutala bolestná grimasa, kterou se Tomovi nepodařilo skrýt.

„Co je?“ udeřil na něj Harry.

„Nic.“

„Co je?“

„To není tvůj problém,“ odpověděl Tom příkře.

„Prostě mi to pověz,“ trval na svém, aniž by jakkoli zjemnil tón. „Jestli máš nějaký problém, který negativně ovlivní naši schopnost dostat se přes ten hřeben, potřebuji o tom vědět, a to hned.“

„Nic mi není,“ odpálkoval ho Tom.

„Ale ano, je.“

„Hele, kamaráde, teď nejsi šéfem bezpečnosti,“ připomenul mu. „Jsi Bezejmenný otrok číslo dva a Bezejmenný otrok číslo jedna dokáže zvládnout od písečných blech pokousanou nataženou podkolenní šlachu i bez tvé pomoci,“ dodal ostře.

Od kdy jsi Bezejmenný otrok číslo jedna ty? chtěl se zeptat Harry, ale udržel se. Plahočili se tou pouští už po celou věčnost, a vytahovat hodnost, anebo Toma donutit přiznat, že tady neexistovala, jejich vzájemný problém nevyřeší. Každopádně, typický Tom.

Rozhodl se vyjádřit zjevné. „Tohle nikam nevede, že?“

„Ne,“ souhlasil Tom, „ale myslím, že vím, co by mohlo.“

Harry o tom pochyboval, ale stejně pokrčil rameny. „Tak povídej.“

Otrok jedna se plácl do zátylku, a zatímco vysvětloval svůj plán, okamžitě si začal drbat další z mnoha kousanců. „Zamířím na jih. Hradní systém kanalizace tam má hned u zdi otvor, a pokud bych se do něj dostal…“

Harry v jeho nápadu našel hned několik trhlin, mimo jiné i skutečnost, že dostat se k jižní zdi by trvalo celé hodiny, které již nebyl ochotný trávit touto naprosto zbytečnou činností.

„I kdybychom předpokládali, že by ses tam dostal, což nedostaneš,“ ujistil ho Harry, „nezničili jsme ten otvor náhodou v Epizodě třicet devět?“

„Kapitán Proton a zlý, špinavý a smradlavý robot?“ zeptal se Tom.

„Ano,“ přikývl a téměř se pousmál.

„Neměj strach,“ prohlásil Tom. „Já najdu cestu, jak se tam dostat.“

„Ne, umřeš při pokusu se tam dostat,“ stál si Harry za svým názorem.

Tom se zastavil dost dlouho na to, aby se na něj cynicky usmál. „Lepší já než ty.“

„Od kdy?“ vyhrkl překvapeně.

„Odjakživa, Harry,“ odpověděl mu vážněji.

Upřímně mu to vyrazilo dech.

„Ale no tak, Harry,“ reagoval na jeho nevyřčené pochybnosti. „Víš, že bych pro tebe udělal první poslední. Přiznávám, že na seznamu takových osob moc lidí nemám, a že na něm ani nejsi na prvním místě, ale hned za B’Elannou a Miral jsi ty.“

„Nemusíš… Myslím tím…“ začal, ale ke svému rozčarování zjistil, že nemůže najít ta správná slova.

„No jenže zjevně musím,“ pokračoval Tom. „Co jsou B’Elanna s Miral zpátky, se zdá, jako bys zapomněl na celá ta léta všeho mezi námi. Včetně faktu, že kdyby to bylo nutné, zůstal bych na potápějící se lodi já. A i když mi to asi nechceš věřit, bylo tomu tak, i když jsem ti zamlčoval, že jsou B’Elanna s Miral naživu. Což, abys věděl, mělo ochránit tebe stejně jako je.“

Tom se takto hájil už asi tucetkrát od začátku jejich „sezení“ včerejšího rána, ale Harry zůstal skálopevně utvrzený ve své pravdě. Chápal okolnosti, které k tomu Toma vedly: šílená klingonská sekta mu chtěla zabít dceru. Ale na jeho místě by o tom zoufalém plánu na Miralinu záchranu nemohl takhle lhát. Nikdy by nenechal svého nejlepšího přítele věřit, že dva z lidí, které miloval nejvíc v celém vesmíru, jsou mrtví. Pro Harryho to zkrátka byla zrada a znamenala, že mu Tom nevěřil, což po deseti letech přátelství prostě nedokázal pochopit. Cítil se unášený na osamělém moři zoufalství, ve kterém už nadále neměl náladu plavat.

„Dobře,“ odsekl. „Tak bys pro mě umřel.“

„Jo.“

„Fajn.“

„Umřel bych, Harry.“

„Jak jsi řekl.“

„A přesně to teď udělám,“ dodal procítěně, když se zvedal z břicha na nohy, aby začal se svým pochodem.

Harry se zvedl do sedu a pozoroval ho, jak se plahočí pryč. Věděl, že by měl jít za ním. I s dvěma funkčními podkolenními šlachami sám neměl šanci se dostat ani na půl kilometru od toho otvoru. Ale Harrymu už se prostě nechtělo neustále někoho následovat. Chtěl si nalézt svou vlastní cestu a znovu nabýt optimismus, kterým se kdysi lišil od svých kolegů. Kdysi si života užíval. Náhle si uvědomil, jak velkou část problému, se kterým se nyní potýkal, tvořila skutečnost, že si nedokázal vybavit, kdy naposledy cítil něco, co by se alespoň blížilo radosti. Přitom hodiny strávené s Tomem na holopalubě kdysi bývaly nejlepší částí jakéhokoli dne. Překvapila ho nová otázka.

„Můžeš mi nejdřív říct jednu věc?“ zavolal.

Tom se zastavil, ale neotočil se, když odpovídal: „Povídej.“

„Proč už tohle není zábava?“ zeptal se prostě.

Tentokrát se na něj otočil a jeho suverénnost, kterou se obvykle bránil světu, byla ta tam.

„Opravdu se na to musíš ptát?“ zeptal se se srdcem na dlani.

A potom Harryho zasáhla ještě tvrdší rána, než byla přečíst si jména B’Elanny a Miral na zfalšovaném seznamu obětí.

„Protože jsme to příliš dlouho zažívali i ve skutečnosti, že?“ pronesl Harry.

Tom si pro zdůraznění zaťukal ukazováčkem na nos s náznakem navracející se suverénnosti. S povzdechem se doplahočil zpátky a neobratně sebou hodil do písku vedle něj.

„Přitom když jsme s touhle hrou začali, byli jsme už pár let ztracení a zažili pak i drsnější časy…“ vzpomínal Tom.

„Dokonce jsem tehdy už dvakrát umřel,“ připomenul mu.

„A taky jsi měl to výjimečné potěšení se nechat skoro sežrat zaživa bakteriemi od 8472, nebo co to vlastně bylo,“ doplnil Tom.

„Ani mi nemluv,“ zvedl Harry ruku, aby zarazil jakékoli další odporné detaily.

„Ale stále jsme tou dobou neztratili nic, na čem by záleželo,“ pokračoval Tom.

„Ztratili jsme Kes,“ namítl. Stále mu pukalo srdce, kdykoli si vzpomenul na její něžný, roztomilý obličej a laskavou povahu, v přímém rozporu s ohromnou vnitřní silou, kterou by u ní nikdy nečekal. Rozhodně ne, když se s mladou Ocampou setkali poprvé.

„Moje chyba,“ souhlasil Tom. „Ale ona se… vyvinula,“ dodal, „což bylo vítězství pro ni, když už ne pro nás.“

„Pravda.“

„Pointou je…“ začal znovu.

„Chápu to,“ zarazil ho Harry.

Opravdu to chápu. A přestože mu to nevrátilo radost, kterou hledal, ubralo to něco z nepříjemného pálení, jež tak dlouho cítil vprostřed hrudi.

Tom se mu podíval do očí a Harry konečně spatřil peklo posledních několika let z pohledu někoho jiného. Pro Toma to celé začalo, když téměř ztratil svou dceru, a pokračovalo předčasnou smrtí admirála Janewayové. Záhy na to mu Borgové zabili otce a téměř polovinu posádky. Něco surového a raněného už dávno nahradilo bezstarostnou sobeckost, která kdysi byla Tomu Parisovi vlastní, a Harry, jenž se vždy považoval za jeho skutečného přítele, si toho ani nevšiml. Sice také utrpěl ztráty, ale ani zdaleka se nedaly měřit s těmi Tomovými. Zastyděl se, když si uvědomil, jaký byl poslední dobou totální vůl.

Poprvé za dlouhou dobu se mezi nimi rozhostila chvilka příjemného ticha.

„Je mi to líto, Tome,“ zašeptal Harry svou omluvu.

„To nemusí,“ odpověděl Tom. „Drtilo mě ti lhát. Nenáviděl jsem to každou minutou. Ale přesvědčil jsem sám sebe, že je to jediná správná volba, a i v tom, že bys to pochopil. Vůbec jsem se nezamyslel nad tím, jak moc tě to muselo tížit. Prostě jsem myslel na „nás tři“, a ne na „nás dva“. A pravdou je, že sis zasloužil něco lepšího.“

„Tobě vždycky tak skvěle šlo stavět sám sebe na první místo,“ utahoval si z něj Harry. „Bezejmenný otroku číslo jedna.“

Tomovo lehké zavrtění hlavou bylo doznáním viny ve všech bodech obžaloby.

Harrymu na mysli vyvstala nová, a ještě děsivější myšlenka.

„Myslíš, že je to proto, že stárneme?“

Tom předstíral šok. „Nemám ponětí, Harry. Pokud se někdy rozhodnu zestárnout, dám ti vědět.“

„Jasně,“ souhlasil Harry.

„Co bys řekl na to, že bychom k tomu odtoku vyrazili společně a padni komu padni?“ zeptal se Tom.

Harrymu se v očích zableskla čertovská světýlka.

„Měl bych lepší nápad,“ usmál se.

Tom vypadal upřímně zaujatý. „Poslouchám.“

„Pamatuješ, jak jsme tenkrát…“ začal Harry.

Kapitán Chakotay opět převzal velení Voyageru teprve před dvěma dny, ale už teď měl pocit, jako by nikdy neodešel. Sice si musel zapamatovat spoustu nových jmen a tváří, a přivyknout na změny v důsledku přestavby, kterou loď prošla před nynější misí do kvadrantu Delta, což mu ještě nějakou chvíli potrvá, ale celkově se cítil víc doma než v posledních několika letech kdekoli jinde. Ironie toho, že prvních sedm roků na palubě strávil zoufalou snahou dostat se do místa, které dříve považoval za svůj „domov“ – do prostoru Federace – mu samozřejmě neunikla.

Z druhé strany dveří se ozvalo tiché „Vstupte“, načež vešel do jedné z mála místností na lodi, kterou ještě neměl příležitost vidět: kajuty novopečené velitelky flotily, kapitána Afsarah Edenové. Co uviděl, jej víc než jen trochu šokovalo.

Specifikace, které si od svého návratu do aktivní služby prohlížel, mu už napověděly, že co do velikosti kajuta odpovídala přibližně polovině jídelny, do níž se bez problému vešlo až padesát osob. Ale ani to ho nepřipravilo na monstrózní dojem, který přišel s pohledem na vlastní oči. Šlo o upřímně znepokojivé pomyšlení, že by na palubě lodi mělo být tolik místa určeno jen pro jednu osobu. Věděl, že ubikace byla navržená pro soukromé účely původního velitele flotily, admirála Willema Batisteho, stejně jako věděl, že Batiste se k jejich misi přidal jen proto, aby se dostal do svého skutečného domova. Z představy, že se druhu 8472 podařilo proniknout do nejvyšších kruhů velení Flotily, ho pořád mrazilo. Úspěšně se jim podařilo nahradit vyznamenaného důstojníka, aniž by si kdokoli všiml rozdílu, a to až do úplně poslední chvíle, než dovedl flotilu lodí do kvadrantu Delta a otevřel trhlinu do tekutého prostoru. Akt, při kterém se mu téměř podařilo zabít sám sebe a málem i zničit Voyager. Chakotay stále cítil úlevu, že se kontaktní osobou stala jeho „stará známá“ Valerie Archerová. Jestli mohl někdo celou krizi urovnat, byla to ona. Stále pochyboval, že by narušení jejich prostoru dokázal vysvětlit komukoli jinému tak snadno. I když jej způsobil člen jejího vlastního druhu, namísto útoku ze strany Federace. Přesto, Chakotay stále nedokázal pochopit, proč by admirálova osobní ubikace měla být tak obrovská.

Možná si myslel, že tu stráví víc času, uvažoval, a tak by mu kancelář, ve které by se dal zaparkovat raketoplán, asi přišla vhod.

„Nechutné, že?“ prohlásila Edenová.

Nevzpomínal si, že by její složka zmiňovala telepatické schopnosti, ale uhádnout, na co právě myslí, asi nebylo tak těžké.

„Je to rozhodně…“

„Absurdní,“ dokončila za něj, zatímco vstávala od obrovského vyřezávaného mahagonového stolu se zabudovanými standardními datovými a ovládacími panely. S kočičí elegancí usadila svou štíhlou postavu na jeden z jeho rohů a zkřížila ruce na prsou. „V ložnici je dokonce cvičné jamkoviště na golf.“

„To snad ne,“ odpověděl šokovaně Chakotay.

„Ale ano, ten nebohý praporčík, co mě o tom informoval, už dostal za úkol ho odstranit,“ ujistila ho Edenová.

Poznal obraz za jejím stolem, vír jasných, impresionistických, plastických tahů štětcem v odstínech rudé, oranžové a modré, stejně jako bronzovou sošku kočky balancující na předních nohách na míči, která stála na skříňce. Donedávna zdobily to, co bylo nyní opět jeho pracovnou. Tou, která ještě před pár týdny na začátku mise, stejně jako celá loď, patřila Edenové.

„Co mohu říct?“ pokračovala se zjevnými rozpaky. „Willem dělal vše ve velkém.“

„To musíte vědět lépe než já,“ uznal Chakotay. Přemýšlel, nakolik je jako Batisteho bývalá žena stále v šoku z odhalení, že jeho úkolem bylo špehovat Federaci a vzal si ji patrně jen jako součást svého krytí. Ale její klidné orlí rysy a mandlové obsidiánové oči prozrazovaly jen náznak zármutku.

„Vlastně uvažuji o tom, že do příští přestavby, během které bude zcela zlikvidován, celý prostor přerozdělím k jiným účelům,“ přiznala Edenová. „Z koupelny by mohlo být další skladiště, nebo tak.“

Chakotay se pousmál a na chvilku odmlčel. Oceňoval snahu situaci zlehčit, ale bál se, že obranné zdi, které si kolem sebe budovala, by mezi ní a těmi, jež měla vést, mohly vytvořit nezdravou propast.

„Nemusíte se za něj omlouvat, kapitáne,“ promluvil vážně. „Nejste zodpovědná za jeho činy.“

„Jistě.“ Přikývla. „Jen jsem si ho vzala, žila s ním a nějak si za celou dobu nevšimla, že ani nebyl člověk.“

„Když jsme před pár lety vstoupili na palubu té simulace z dílny 8472… Kdybych tehdy neznal pravdu, věřil bych, že jsem v San Franciscu,“ soucítil s ní Chakotay. „Jejich technologie, obzvláště v oblasti genetické manipulace, byla za hranicemi všeho, co jsme si vůbec mysleli, že by bylo možné. O skutečnosti, že hodně členů posádky mé původní makistické lodi vlastně pracovalo pro někoho jiného, ani nemluvě.“

Tentokrát to byla Afsarah, komu se rozlil úsměv po tváři. „Takže oba máme slabiny větší než tahle kajuta? Proč jen z toho ale vůbec nemám lepší pocit?“

„V tom vám nepomůžu,“ odpověděl jí. „Ale alespoň už mě věci zdaleka nepřekvapují tolik jako dřív.“

„Prostě jen čekáte od každého to nejhorší?“

„To ani ne,“ zavrtěl hlavou. „Prostě jen trochu déle počkám, než někomu začnu věřit úplně.“

„Zaznamenáno.“

Nebyl si jistý, jestli se jim propast mezi nimi zrovna začalo dařit překlenout, anebo jestli ji nevědomky zvětšili.

„Máte pro mě hlášení?“ vrátila se svým dotazem k práci.

„Setkali jsme se s Esquiline, Curie a Achillem,“ odpověděl. „Stále čekáme na Quirinal, Plancka a Demeter.“

Edenová se zamračila. „Obdrželi jsme nějaké zprávy od kapitána Farkasové?“

„Ještě ne.“

„Informujte mě, jakmile se vrátí,“ pravila Edenová. Chakotay věděl, že kapitán Farkasová a Quirinal se sice společně s Planckem a Demeter vydali prozkoumat extrémně nebezpečný druh, ale předpokládal, že na svůj úkol stačili.

„Jsem si jistý, že jsou v pořádku, kapitáne,“ pokusil se ji uklidnit. „Pokud jsou na cestě, což by měli být, tak vám určitě nemusím připomínat, že z proudového tunelu nelze poslat zprávu.“ Trápilo ho, že by ji rád oslovoval jinak než hodností, ale „Afsarah“ nebo „Edenová“ znělo stejně rozpačitě jako místnost, do které ho ještě nikdo nepozval.

„Už nadporučík Paris s poručíkem Kimem skončili se svou dočasnou zdravotní dovolenou a vrátili se do služby?“ zeptala se ho.

„Ne, madam.“

Edenová vypadala upřímně překvapená. „Dostal jste od poradce Cambridge hlášení o jejich pokroku?“

Přikývl. „To ano. A nevidím žádný důvod k přerušení jejich sezení, dokud nebude mít poradce jejich problémy za vyřešené.“

Přestože se v jejím úsměvu zračila ostražitost, netlačila na pilu.

„Mezitím,“ pokračoval, „dorazila návštěva, která by vás ráda požádala o chvíli vašeho času.“

„Kdo?“ zeptala se.

„Dávný přítel,“ uculoval se Chakotay.

Nadzvedla nad tou výzvou obočí.

„Jak si přeje,“ prohlásila, uvolnila ruce a zvedla se, aby si uhladila uniformu.

„Čeká v konferenční místnosti.“

Když vyrazili společně ke dveřím, Edenová jemně dodala: „Bál jste se, že bych tu pro něj neměla dost místa?“

„Nechtěl jsem svévolně předpokládat, že budete mít čas,“ odpověděl Chakotay.

Uznale přikývla. „Také zaznamenáno.“

Když Edenová vstoupila do konferenční místnosti a ocitla se tváří v tvář Neelixovi, došla k závěru, že jakkoli přesné byly obrazové záznamy, z nichž ho dosud znala, oproti skutečnosti bledly.

Sice Chakotayova „dávného přítele“ neznala, ale stejně jako u zbytku původní posádky Voyageru měla i u něj pocit, že ano. Před počátkem mise vedla Projekt uzavřený kruh, tým Hvězdné flotily vzniklý za účelem podrobného průzkumu všech deníků ze sedmileté cesty Voyageru kvadrantem Delta. Neelixovy deníky patřily mezi ty nejpodrobnější a nejpodivněji osobní. Zdálo se, že už ze své podstaty nedokázal skrývat pocity ohledně ničeho a nikoho.

Přestože jí mírně zavalitý Talaxian sahal sotva po ramena, síla jeho osobnosti bohatě vyrovnala, co postrádal na výšce. Z kropenaté hlavy mu vyrážely prameny pískově blond vlasů, a přestože textura jeho pokožky působila drsně, ruce, kterými uchopil její, měl jemné a teplé. Ze zlatých očí mu sálala upřímná radost, když ji pozdravil: „Velmi mě těší, kapitáne Edenová. Jsem Neelix z Nového Talaxu, první velvyslanec Federace v kvadrantu Delta, a považovali bychom za čest, kdybychom vám já a moji lidé mohli být jakkoli nápomocní.“

„To nám by bylo ctí, pane velvyslanče,“ odpověděla zcela pravdivě Edenová.

Chakotay stál pár kroků za Neelixem a vyzařovalo z něj poklidné štěstí. Bylo to pochopitelné. Pravděpodobně si myslel, že už se s Neelixem nikdy znovu nesetká, a Edenová si byla jistá, že na jeho místě by také toto nečekané setkání považovala za vítaný dar osudu.

„Jste daleko od domova, pane…“

„Prosím, říkejte mi Neelixi,“ pobídl ji Talaxian.

„Neelixi,“ dokončila větu s úsměvem.

„Ani ne,“ opravil ji jemně. „Naše kolonie je jen dva dny odsud vysokým warpem. A ta cesta za to stála. Přinesl jsem vám velmi podivný dar,“ dodal tajuplně.

Edenová se překvapeně podívala na Chakotaye, který dle všeho už tuhle část Neelixova příběhu slyšel, a potom ho pokývnutím vyzvala, aby pokračoval.

„Nechybí vám náhodou jeden z vašich raketoplánů, kapitáne?“

„Chybí,“ odpověděla, přičemž okamžitě dostala o Neelixe strach. Raketoplán jim ukradla bytost, kterou považovali za extrémně nebezpečnou. Pokud jeho lidi napadla…

„Několik týdnů poté, co naši kolonii navštívila B’Elanna, zachytily naše dálkové senzory další federační signál,“ začal Neelix. „Přirozeně jsem potom, co mě informovala o návratu Federace do kvadrantu, nechal naše systémy překonfigurovat, abych maximalizoval naši schopnost takové signály zachytit.“

„Přirozeně,“ pravila Edenová, která nemohla uvěřit tomu, jak moc ji to prosté gesto dojalo. Neměla od něj ale čekat nic menšího, napomenula se.

„Naše průzkumné jednotky na místě našly opuštěný raketoplán a ten jsem vám nyní dovezl.“

Ačkoli chápala, že to byla jeho nejpřirozenější reakce, musela obdivovat zdánlivou lehkost, s jakou k rozhodnutí došel. Lidem jako ti jeho, bojujícím o přežití v poli asteroidů, by raketoplán a jeho technologie jistě přišly víc než vhod.

„Tak za to jsem vám opravdu moc vděčná,“ poděkovala vroucně. „Byl opuštěný?“

„Ano,“ potvrdil Neelix a Edenová si oddechla. „Vzhledem k jeho poškození jsem si ještě před odletem z Nového Talaxu dovolil projít lodní záznamy. Zjevně mu velela zdravotní důstojnice Hvězdné flotily jménem Meegan McDonnellová.“

Edenová věnovala Chakotayovi další pohled. Zavrtěl hlavou, aby ji ujistil, že Neelixovi neprozradil význam jeho objevu.

„Jsou ty záznamy nepoškozené?“ zeptala se.

Neelix trochu znervózněl. „Vlastně, byly… no… vypadalo to, že je někdo záměrně poškodil,“ vysvětlil, nejistý si půdou, na které zrovna stojí. „Většinu z nich se mi ale podařilo obnovit. Nepřežijete tak dlouho jako já, aniž byste se naučili pár triků,“ dodal s náznakem sebepokárání. „Vypadá to, že krátce poté, co slečna McDonnellová dorazila k našim hranicím, došlo ke střetu mezi ní a jednou z Noconových těžebních lodí. Nevím, jestli jsem vám to zmínil, Chakotayi, ale jeho pracovníci se do pole asteroidů vrátili a vlastně se nám podařilo navázat docela lukrativní obchodní vztahy.“

„To mě vůbec nepřekvapuje,“ odpověděl uznale.

Neelix se nad tím komplimentem trochu zarděl a pokračoval: „Zdá se, že mezi oběma plavidly došlo k bitvě a potom McDonnellová opustila raketoplán a… no… vlastně ukradla tu těžební loď.“

„Zachytili jste vy anebo ten Nocona nějakou stopu té ukradené lodi?“ zeptala se Edenová.

„Ne,“ odpověděl Neelix. „Ale pokračujeme v pátrání.“

Když opět vzhlédla nahoru, Chakotayovy tmavohnědé oči prakticky probodávaly ty její, čímž si potvrdila další postup. Měla plné právo v tuto chvíli Neelixovi poděkovat a vyslat ho zpět na cestu. Vážně pochybovala o tom, že by se Meegan ještě někdy zjevila na prahu Nového Talaxu, ale pár slov varování by mohlo zajistit bezpečí jeho lidu. Nicméně, Chakotayův výraz trval na tom, že Neelix si zasloužil víc než jen to, a musela uznat, že měl pravdu. Neelix byl v kvadrantu Delta jejich skutečným spojencem a Kathryn Janewayová ho jmenovala velvyslancem Federace. Pravdou sice bylo, že nikdo kromě Janewayové nebral toto jmenování vážně, ale bezpodmínečná důvěra, kterou jim dosud projevoval, by měla být oplacena.

„Před několika týdny jsme narazili na seskupení druhů známé jako Indignové,“ začala Edenová.

„Hmm,“ zamyslel se Neelix krátce s pohledem upřeným ke stropu. „O těch jsem neslyšel.“

„To máte štěstí,“ zamumlal Chakotay.

„Jsou nepřátelští?“ zvážněl.

„Ano i ne,“ zhodnotila je Edenová. „Mají neobvyklý obdiv k Borgům, který je v minulosti vedl k některým ne zrovna příjemným činům.“

„Nemožné,“ zakoktal Neelix.

„To jsme si také mysleli,“ souhlasil Chakotay.

„Jeden z jejich druhů, Neyserové, přišli na způsob, jak uvěznit vědomí několika jedinců, kteří se stali nepřáteli vlastního lidu. Bylo jich osm a jeden z nich se náhodou přenesl do těla naší důstojnice v raketoplánu.“

„Ach, ne,“ bylo vše, co Neelix dokázal říct.

„Je to ještě o něco horší,“ poznamenal Chakotay.

„Není to tak snad vždycky?“ povzdechl si Neelix s vědoucím pohledem upřeným jeho směrem. Jednalo se o první známku protřelosti, kterou u něj Edenová zaznamenala.

„Meegan ve skutečnosti byla velmi vyspělý hologram,“ pokračovala. „To vědomí, které ji momentálně má v moci, musí být považované za nepřátelské a extrémně nebezpečné. Máme v úmyslu po ní dále pátrat, a pokud byste narazili na její stopu, doporučila bych vám nás neodkladně kontaktovat, ale v žádném případě se za ní nevydávat.“

„Moudré varování, kapitáne,“ souhlasil Neelix.

„Prosím, oslovujte mě Afsarah,“ nabídla mu na oplátku jeho předchozí zdvořilosti.

„Afsarah,“ zopakoval vřele.

„Mohl byste s námi strávit trochu více času, Neelixi?“ zeptal se Chakotay, rozpačitý z důvodu, který jí unikal.

„Už jsem se bál, že se nikdy nezeptáte,“ odpověděl s širokým úsměvem. „Rád bych navštívil B’Elannu s Miral. Předpokládám, že se Miral zcela uzdravila?“ zeptal se s mírnými obavami.

„Uzdravila,“ ujistil ho, „a ty dvě určitě nejsou jediné, kdo by uvítal šanci s vámi strávit chvíli času.“

„S vaším dovolením, Afsarah,“ požádal ji Neelix.

„Samozřejmě,“ usmála se. „Vítejte na palubě a považujte se za našeho váženého hosta po celou dobu, co se rozhodnete zůstat. Pokud budete mít později chvilku času, ocenila bych oficiální hlášení o tom, co se v této oblasti událo od chvíle, kdy ji Voyager opustil. Ačkoli sem flotila federačních lodí byla vyslána za účelem navázání diplomatických vztahů s jakýmkoli druhem, na který narazíme, vždy oceníme snahu našeho prvního velvyslance v kvadrantu. Předpokládám, že tuto oblast budeme hojně využívat jako bod setkání pro naše plavidla, takže bychom rádi do budoucna pokračovali v pravidelném kontaktu s vámi. Nepochybuji o tom, že jakékoli informace, které nám budete moct poskytnout, se nám budou velmi hodit, pane velvyslanče.“

Skvrny na Neelixově čele a krku mu viditelně ztmavly tím, co Edenová předpokládala, že bylo štěstí.

Poručík Nancy Conlonová, šéfinženýrka Voyageru, doběhla před jídelnou B’Elannu Torresovou – hlavní inženýrku flotily a svou novou nadřízenou. Společně zodpovídaly za Tomovo a Harryho nucené holografické sezení u Cambridge, které započalo už před celým jedním dnem. Vzhledem k tomu, že od nikoho z nich od té doby nedostala žádnou zprávu, začínala uvažovat nad tím, jestli neudělala chybu, když poradci věřila. Její přátelství s Harrym teprve začalo a doufala, že neskončí v momentě, kdy opustí holopalubu.

„Nějaké zprávy?“ zeptala se B’Elanny bez úvodu. Lehké zamračení bylo odpovědí, kterou nechtěla slyšet.

„Ne,“ odpověděla B’Elanna nahlas. „A oznámila jsem Cambridgovi, že jestli dneska nevyjdou ven, půjdu tam za nimi. Je mi jedno, co tvrdí.“

Conlonovou ta myšlenka trochu uklidnila. Jakkoli impozantně poradce působil, nedokázala si představit následky jeho střetu s B’Elannou.

„Nemohlo se jim něco stát?“

„Sleduji jejich známky života,“ informovala ji B’Elanna. „Jsou zdraví jako řípa a pravděpodobně se stále zuby nehty drží své vzájemné zášti. Nemůžu uvěřit, že jsem se od Cambridge nechala přemluvit k téhle parodii na psychoterapii.“

„Neříkalas, že je to dobrý nápad?“

„Jo, včera ráno,“ připustila B’Elanna. „Ale oba dva jsou tvrdohlaví jako targ.“

„Doufejme tedy v nejlepší, dokud nebudeme vědět víc,“ navrhla Nancy.

B’Elanna se lehce pousmála. „Nebudeš tu na mě zkoušet přehnaný optimismus, že ne?“

„Ani omylem.“

„Dobře.“

„Už začaly Esquiline, Achilles a Curie pracovat na svých nových benamitových rekrystalizačních matricích?“ nasměrovala Conlonová téma konverzace do bezpečnějších vod. Věděla, že B’Elanna měla v úmyslu jim specifikace poslat, jakmile budou v komunikačním dosahu. Několik dní po začátku mise flotila zjistila, že vzácné krystaly, které poháněly jejich kvantový proudový motor, začaly vykazovat známky mikrofraktur. Pokud by problém zůstal delší dobu nevyřešený, došly by jim zásoby benamitu dávno před skončením jejich tříleté mise. B’Elanna navrhla matrici, která problém řešila, a v očích Conlonové tím bývalá šéfinženýrka Voyageru potvrdila svou pověstnou genialitu.

„Začaly,“ přikývla B’Elanna.

„Komandér Drafar je nejspíš bude mít na konci dne na maximálním výkonu,“ uvažovala Nancy.

„To je tak dobrý?“

„Jo,“ potvrdila Nancy. „Lendrinská pracovní morálka se musí vidět. Jsem si jistá, že je to jeden z důvodů, proč dostal velení Achilla.“

„Nikdy jsem se s Lendriny nesetkala,“ přemítala nahlas B’Elanna. „Vlastně si nemyslím, že bych o nich, kdy slyšela.“

„Přidali se k Federaci, když jsi byla, ehm, pohřešovaná,“ pravila obezřetně Nancy.

„Během kterého z mých pohřešování?“ zeptala se napůl vážně, nejspíš uvažovala, jestli Nancy myslela první pobyt Voyageru v kvadrantu Delta, anebo cestu, na které strávila posledních pár let.

„Toho prvního,“ odpověděla Nancy.

„No, hádám, že se tedy mám zítra na co těšit,“ prohlásila B’Elanna. „Hned ráno tam mám naplánovanou prohlídku.“

„Á jéjej,“ pozvedla Nancy oči.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se jí podezřívavě.

„Ale nic,“ snažila se to setřást Nancy. „Hádám, že mě jen nenapadlo, že jsi se ještě s Drafarem nesetkala, ale samozřejmě, že ne, kdy bys také mohla.“

„Co bych o něm měla vědět, povídej,“ dožadovala se B’Elanna s narůstajícími obavami.

„Nic,“ pokusila se znovu vše zamést, ale hádala, že ji cukající koutky asi úplně nepřesvědčí. „Jen mi určitě dej vědět, jak to probíhalo,“ dodala a vyrazila ke dveřím do jídelny.

B’Elanna se za ní dívala s vědomím, že Nancy samu sebe pobavila, a začala se zítřejší inspekce trochu obávat. Nancy zatím uvažovala, jestli na ni B’Elanna nevytáhne hodnost a nedonutí ji sdělit dojmy z Drafara rozkazem. Rychle zmizela do plné jídelny, aby se té možnosti vyhnula. Ačkoli si B’Elannu oblíbila a respektovala ji, nechtěla Drafarovi kazit pověst. Jak ho Nancy znala, dokáže to nejlíp udělat on sám, a za možnost vidět pracovat ty dva poprvé spolu, by klidně zaplatila i vstupné.

Pomáhej jí kdo můžeš, pomyslela si, když si replikovala snídani. Potom se nad tím znovu zamyslela a změnila názor.

Pomáhej mu kdo můžeš.

U.S.S. GALEN

„Domnívám se správně, že co jsme opustili soustavu Indignů, jste již nezažila žádné vedlejší účinky vašich catomů?“ zeptal se Doktor Sedmé z devíti. Předpokládal, že kdyby ano, určitě by nečekala a okamžitě ho o tom informovala, ale zdála se během dnešní pravidelné ranní prohlídky trochu duchem nepřítomná a její málomluvnost by mohla být důvodem k obavám.

„Ne,“ odpověděla stroze a zvedla se z kraje biolůžka, zjevně připravena k odchodu.

„To rád slyším,“ prohlásil upřímně. Netušil, jak by se mohla dlouhodobě adaptovat, kdyby ten „hlas“, co ji trápil v hlavě, přetrval. Pokud byl důsledek její caeliarské přeměny, který trval na tom, aby opustila svou bývalou borgskou identitu, definitivně pryč, cítil radost za ni. Uvažoval nad tím, jestli ještě někdy nabude původního klidu a sebevědomí. Snad tomu napomůže pokračující terapie s poradcem Cambridgem.

„Pokud už nic jiného nemáte…“ začala znovu trochu nepřítomně.

„Sedmá?“ oslovil ji tónem, který ji trochu více vtáhl do přítomnosti.

„Ano?“

„Zdáte se být trochu duchem jinde. Trápí vás něco?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděla s krátkým povzdechem.

„Sedmá?“

„Mám ještě spoustu práce, než odpoledne převezmu péči o Miral Parisovou.“

Doktor o pár kroků ustoupil a zkřížil si ruce na prsou. Trochu pod jeho vědoucím pohledem svěsila ramena.

„Opravdu mám,“ pokusila se ho přesvědčit.

„O tom nepochybuji,“ odpověděl neústupně.

Nakonec se Sedmá opřela o biolůžko a přiznala: „Nevím proč, ale několik posledních dní se nedokáži plně soustředit.“

„Proč mi tedy nepovíte, co vás trápí?“ pobídl ji Doktor.

„Je těžké to popsat,“ řekla poněkud ztraceně.

Doktor zaregistroval nepříjemné bodnutí ve svých podprogramech osobních vztahů. Považoval přátelství a důvěru Sedmé za samozřejmost už tak dlouho, že si nedokázal představit téma, které by s ním odmítala probrat.

„Možná je to něco, co byste raději probrala s poradcem Cambridgem?“ zkusil navrhnout, i když si nebyl jistý, zda chce slyšet odpověď.

„Ne,“ prohlásila okamžitě a vytřeštila oči.

Doktorovi se okamžitě ulevilo. Ten blažený pocit ale rychle nahradilo zmatení a hluboká zvědavost.

„Potom nechápu,“ pravil.

„Ani já ne,“ odpověděla. „Posledních několik dní jsem zpozorovala, že se mi nedaří se soustředit. Jakmile začnu s nějakým projektem, mé myšlenky se odeberou jinam.“

„Jakým směrem?“ zeptal se jemně.

„Do minulosti,“ odpověděla zamyšleně.

„To je pochopitelné. Přeměna, kterou jste si prošla, vás postrčila směrem k hlubokému sebezkoumání. Zajisté jste se ve své práci s poradcem zabývala mnoha aspekty vaší minulosti, které vás možná znepokojily. Za daných okolností je to normální a časem to přejde.“

Pochybovačně se na něj podívala. „Ale události, ke kterým se ve své mysli vracím, jsou nepochybně osobní povahy.“

„Osobní jako…?“ zeptal se.

„Mezilidské,“ pravila konečně.

„Ach.“ Doktor překvapeně nadzvedl obočí.

Když došlo u Sedmé na mezilidské vztahy, moc jich nebylo. Sedmá v minulosti nevěnovala příliš času záležitostem srdce, ale pokud Doktor věděl, dojem, který takové zážitky mohly zanechat, byl spíše záležitostí kvality než kvantity.

Nakonec se rozhodl zkusit z ní dostat víc. „Ukončila jste svůj vztah s Chakotayem poněkud náhle. Přemýšlíte snad nad tím rozhodnutím?“

„Ne,“ odpověděla s naprostou upřímností. „Chakotay a já fungujeme mnohem efektivněji jako přátelé.“

„Nemyslím si, že by smyslem vztahů byla jejich efektivita, Sedmá.“

Trochu zrudla. „Co tím myslím je, že se nedomnívám, že by pro mě byl Chakotay moudrou partnerskou volbou.“

„Potkala jste snad někoho, kdo by jí podle vás být mohl?“

Tváře jí viditelně zrudly.

„Ne,“ prohlásila konečně.

„Sedmá?“

„Prosím, omluvte mě, Doktore. Musím se vrátit na Voyager. Promiňte, že jsem vás obtěžovala,“ dodala na svém rychlém odchodu z ošetřovny.

Doktor se přistihl, že se trochu usmívá. I přes její protesty se nedomníval, že by s tématem začala, kdyby neexistoval někdo, kdo ji zaujal. Také ze svého nedávného zážitku s Meegan McDonnellovou věděl, že vášeň mohla vzplanout i na neočekávané půdě. Ale vzhledem k tomu, čím si Sedmá nedávno prošla, se bál, že nebyla na nový vztah připravena, a to ho trápilo. Byla výjimečný jedinec, a pokud mohl Doktor říct, osoba, která by jí mohla být rovnocenným a stálým partnerem, se momentálně nenacházela ani v dosahu senzorů.

Kapitola druhá

O 21 dní dříve

U.S.S. Quirinal

Vířící atmosféra zkroucené energie, která tvořila vizuální část kvantového proudového tunelu, vypadala, jako by se chystala implodovat. Kapitán Farkasová ji už viděla tucetkrát, stále ale měla pocit, že by před ní měla uhnout.

Jako kdyby to nějak pomohlo.

„Ukončení synchronního kvantového proudového letu za pět, čtyři, tři, dva…“ informoval posádku můstku od operační stanice praporčík Jepel Omar.

Obrazovka se před Farkasovou vyčistila jako obloha, ze které náhle zmizely bouřkové mraky, a odhalila klidné, ničím nerušené hvězdy.

„Jsme tu všichni v jednom kuse, komandére Roachi?“ zeptala se svého prvního důstojníka.

Malcolm Roach si odkašlal, než odpověděl: „Potvrzuji, že Planck a Demeter úspěšně dorazily.“

„Výborně,“ poznamenala Farkasová. „Praporčíku Hochu, skvělá práce,“ pochválila svého pilota.

Krim Hoch se v židli maličko povytáhl, než na kapitánovu pochvalu přikývl.

Zaťukala na ovládací panel v opěrce křesla a otevřela komunikační kanál do celé lodi.

„Posádko, pozor. Dorazili jsme na zamýšlené souřadnice a okamžitě započneme implementovat speciální bezpečnostní protokoly. Tento kanál zůstane volný pro komandéra Roache. Připravte se, prosím.“

A vítejte v části oblohy, kterou doposud viděla jen hrstka očí z Federace, pomyslela si, neschopná potlačit záchvěv vzrušení, který takové okamžiky vždy doprovázel.

„Roach bezpečnosti, záložní důstojníci ať se hlásí na palubách jedna a sedmnáct. Poručíku Ganley, začněte s oddělením bioneurálních systémů. Transportní místnosti jedna, připravte se přijmout příchozí posádku.“

„Potvrzuji,“ odpověděla na to poslední transportní důstojnice. Praporčík Genevieve, připomněla si její jméno Farkasová. Po pouhých několika týdnech ve velení Quirinalu měla stále co dělat, aby si zapamatovala jména, obličeje, hodnosti a funkce. Stejně jako s příliš mnoha dalšími ze své šestisetčlenné posádky, se i s Genevieve setkala jen párkrát. Spoustu z nich ještě neměla příležitost poznat vůbec. Její loď měla ze všech ve flotile nejpočetnější posádku, a hned za nimi byla na druhém místě Esquiline, další loď třídy Vesta.

„Praporčíku Jepele, prosím, otevřete kanál k Planckovi a Demeter,“ požádal ho klidným hlasem Roach. Její první důstojník byl ve službě úzkostlivě pečlivý a vážný. Upřímně doufala, že až k tomu bude příležitost, trochu se uvolní. Ačkoli jeho profesionalitu a disciplinovanost oceňovala, ze zkušeností věděla, že příliš natažená pružina obvykle praskla v tu nejméně vhodnou chvíli.

„Kanál otevřen, pane,“ oznámil Jepel.

„Poručíku Tregarte, nadporučíku Fife,“ oslovil Roach skrze komunikaci své protějšky na Planckovi a Demeter. „Jsme připraveni přijmout určené členy posádky.“

Když oba důstojníci potvrzovali Roachovy instrukce, Farkasová si nemohla pomoct a nemyslet na to, že za normálních okolností by ona diplomatická fráze „určení členové posádky“ byla alarmujícím příkladem diskriminace. Tyto osoby, ke kterým se brzy mělo připojit i několik z členů posádky Quirinalu, do jednoho disponovali psionickými schopnostmi. Vulkánci, Betazoidi, Delťané, Cairnové, a pokud jí paměť dobře sloužila, dokonce i jeden Kazarite, se nyní přenášeli na její loď a spořádaně, jak alespoň předpokládala, se přesouvali do skladiště tři, kde po dobu jejich mise budou ve stázi. Po jejich zajištění bude skladiště odstíněno nově vyvinutým psionickým polem. Tento zvláštní protokol, společně s několika dalšími, byl zaveden pro případ, že by narazili právě na ten mimozemský druh, který se do této části kvadrantu Delta vydali prozkoumat.

Poprvé se Federace s Dětmi bouře setkala, když byla ullianská kormidelnice Aventine jedním z nich krátce a nečekaně ovládnutá za účelem zprostředkování komunikace. O „Dětech“ toho věděli jen málo. Neměly hmotnou formu, cestovaly vesmírem v tom, co se dalo nazvat „myšlenkovými bublinami“ – plavidly naplněnými toxickou atmosférou, které zjevně poháněla pouhá síla myšlenky – a zvládly zničit tisíce borgských lodí, aniž by jedenkrát vypálily z konvenčních zbraní. Ani admirál Batiste, ani nikdo z velitelů této expedice – Farkasová, kapitán T’Mar z Plancka a komandér O’Donnell z Demeter — nebyli ochotni riskovat náhlou ztrátu jakéhokoli člena posádky tím, že by ho posedl cizí druh. Xenobiologové si prošli data získaná Aventine a došli k závěru, že jen druhy s telepatickými a empatickými schopnostmi byly vůči Dětem bouře zranitelné. Farkasová o tom sice měla určité pochybnosti, ale měla sklony k takovým situacím vždy přistupovat se zdravým skepticismem.

Což mi připomíná… pomyslela si.

„Farkasová ošetřovně.“

„Mluvte, kapitáne,“ ozval se chraplavý hlas její hlavní lékařské důstojnice, doktorky El’nory Sal.

„Jak se má naše dobrovolnice?“

Doktorka Sal si prohlížela drobnou mladší vědeckou důstojníci, praporčici Ti’Anu, která před ní, klidná jako Mrtvé moře, seděla na biolůžku, a pravila: „Proč neodpovíte kapitánovi sama, praporčíku?“

„Jsem připravená vykonat svou povinnost, kapitáne,“ prohlásila Ti’Ana s klidem, o kterém si Sal byla jistá, že ho nikdy ani nezažila, natož aby ho na jejím místě byla schopná.

„To ráda slyším,“ odpověděla Farkasová. Sal nepochybovala o tom, že se její dávná přítelkyně usmívala, stejně jako nepochybovala, že to Ti’Ana nepoznala. Zkušenosti Sal s vulkánskými hybridy jí napovídaly, že i v tomto případě praporčíkova vulkánská polovička přebila její betazoidskou část, a tudíž se dalo jen těžko určit, jak moc dokázala rozlišit takové nuance. „Informuji vás, až se přiblížíme k systému, který se chystáme prozkoumat. Prozatím si zkuste trochu odpočinout. Farkasová konec.“

Když na ni Ti’Ana upřela své odzbrojující intenzivně tmavočerné oči, potlačila Sal úsměv. „V tuto chvíli nevyžaduji odpočinek, doktorko, ale pokud to považujete za nutné, přijmu sedativum.“

Stejně jako kapitánce bylo i doktorce Sal kolem pětasedmdesáti a nejspíš už o životě zapomněla víc, než co se o něm Ti’Ana kdy ještě měla naučit. Každý rok se ty děti zdají mladší, než si vůbec vzpomínám, že bych kdy sama byla, pomyslela si posmutněle. Samozřejmě, v minulosti také ke své práci přistupovala s Ti’Aninou vážností. Díky za to, že už je to všechno dávno za mnou. Život i práce přinášely mnohem větší uspokojení, když jste je nebrali tak vážně.

Sal sloužila s Farkasovou na čtyřech různých lodích a byla jednou z jejích nejbližších přítelkyň dávno předtím, než se Ti’Ana vůbec narodila. Prostě ale neexistoval způsob, jak praporčíkovi předat zdravý rozum, který přicházel až se zkušenostmi.

„Jsem si jistá, že to od kapitána byl jen návrh, nikoli rozkaz, praporčíku,“ sdělila jí klidně. „Tak já už půjdu a zkontroluju zbytek svého týmu. Aktivuju kolem této místnosti psionické pole a prosím, dejte vědět, kdybyste něco potřebovala.“

„Děkuji vám, doktorko,“ odpověděla Ti’Ana a koutky úst se jí o vlásek zvedly v náznaku, že ne všechno z DNA jejího otce bylo ztraceno.

Sal doufala, že to byl ten případ. Netušila – a skutečně ani nechtěla vědět – jaké by bylo být ovládnutá cizí formou života, ale představa přítomnosti dalšího vědomí v její mysli ji k smrti děsila. Pro někoho zvyklého na telepatickou komunikaci by to ale mohlo být méně traumatizující a doktorka navrhla na tento úkol Ti’Anu právě kvůli jejímu unikátnímu dvojímu původu. Vulkánská disciplinovanost kombinovaná s betazoidskou empatií by mohla mladé ženě, která se dobrovolně nabídla fungovat jako prostředník s Dětmi bouře, pokud by s Quirinalem navázaly kontakt, ulehčit cokoli by mohlo přijít.

Hlavně ať se jí nic nestane, pomyslela si Sal upřímně. A jestli někdo tam venku poslouchá, slyšte tohle: Ta mladá žena si zaslouží prožít šťastný a dlouhý život. Pouští se do toho se smělostí jednoho z mých vikingských předků. Ať se jí nestane nic hrozného jen proto, že Federace nedokáže přijmout ne za odpověď.

Zavrtěla hlavou nad jednou ze stovky zlých předtuch, které ohledně té mise měla, a vrátila se do hlavní části ošetřovny, kde si otevřela Ti’Aninu složku, aby do ní zaznamenala předběžné čestné vyznamenání. Sice to nebylo od doktorů obvyklé, ale Sal viděla Ti’Aninu volbu jako výjimečný čin, který po něm volal.

Tichý bzukot aktivity na můstku hučel všude kolem Farkasové. Příjemné napětí ve vzduchu téměř cítila na jazyku. Byl čas.

Po celé týdny její posádka následovala Voyager kvadrantem Alfa, testovali svůj kvantový proudový motor a vylepšovali postupy používané k synchronnímu letu. Jednalo se o intenzivní závěrečný zkušební let: všichni si zvykali na novou loď, nové členy posádky, nové velitele, a řešili očekávané i neočekávané zádrhely ve svých systémech. Ke skutečnému stmelení všeho ale nedošlo, dokud Quirinal se zbytkem flotily nevyrazil na hranici kvadrantů Beta a Delta. Bylo to nejdále, kam se ona i zbytek její posádky kdy vydali. Povznášející pocit.

Všichni si v posledních letech prošli až příliš mnoha bitvami. Vždycky doufala, že konflikt s Dominionem zůstane tím nejhorším, co kdy v životě zažije. Ale potom, co před pár měsíci předvedli Borgové, jí léta trvající konflikt s měňavci najednou přišel jako pouhá nepříjemnost.

Teď se ale konečně se svou posádkou vydávala opět vstříc tomu, co šlo Hvězdné flotile nejlépe: zkoumat neznámé. Přestože neměla nejmenší pochybnosti o tom, že na ně v kvadrantu Delta čekalo nebezpečí – stačilo si jen zběžně prohlédnout lodní deníky Voyageru – odmítla držet na uzdě onen pocit nekonečných možností, který v ní jejich mise vzbuzovala.

Svým způsobem bylo škoda, že si její posádka – společně s těmi T’Mara a O’Donnella – na své první cestě s flotilou vytáhla zrovna tuhle slámku. Farkasová před výzvami nikdy neutíkala, vlastně pro ně žila, ale hlodala v ní nejistota, jestli náhodou ohledně této jejich konkrétní mise neměla Sal pravdu. Svůj názor neustále opakovala už od chvíle, co se poprvé zúčastnily instruktážní schůzky s admirálem Batistem.

„Takže tyhle ‚Děti větru‘…“

„Bouře,“ opravila ji Farkasová.

„Klingoni, Klingonci. Takže oni Aventine víceméně přikázaly, abychom se už nikdy do jejich prostoru nevraceli, a my tam teď poletíme?“

„Bavíme se o jednom z nejneobvyklejších a potenciálně nejnebezpečnějších druhů, na který kdy Federace narazila, El’nor.“

Sal si ji obezřetně prohlížela, když pokračovala: „Proč je nemůžeme prostě nechat na pokoji, Regino? Propásla jsem snad nějakou schůzku? Když se s vámi nějaký cizí druh spojí a poměrně slušně vás požádá, abyste odletěli… tak odletíte. Je to sice už nějaká doba, co jsem naposled otevřela kterákoli z pravidel Flotily, ale jsem si jistá, že jsem to tam někde kdysi četla.“

Farkasová nepochybovala o tom, že když Federace vznikla, bylo to dobré pravidlo, a většinu času jím i zůstávalo. Ale bojovnice v ní věděla, že jednou za čas každé pravidlo potřebovalo trochu pozměnit. Hvězdná flotila i se svými nejvyspělejšími výkřiky techniky málem nepřežila poslední střet s Borgy. Na základě tajných materiálů, které si Farkasová o závěrečném střetu přečetla, by bez zásahu Caeliarů Hvězdná flotila skutečně nepřežila. Ale Dětem bouře se nějak podařilo svůj prostor vyčistit od Borgů jednou provždy a zanechat kolem jeden světelný rok velký okruh borgských trosek. Ze vzdálenosti, kterou si hodlali udržovat, si nenamlouvala, že by snad dokázali odhalit, jak Děti bouře takového malého zázraku dosáhly, ale cokoli, co by se o nich mohli dozvědět, by mohlo být neuvěřitelně užitečné.

Oficiálně byli Borgové pryč. Farkasová každou molekulou své bytosti doufala, že tomu tak skutečně je. Ale i kdyby, neznamenalo to, že někde tam venku nečeká na svou šanci nějaký další druh vesmírných šílenců rozhodnutých převzít nadvládu nad Galaxií? Pokud věděli, mohly se i Děti bouře jednoho dne rozhodnout, že si chtějí anektovat nějakou novou část prostoru. Nakonec, Federace nemohla nadále přežívat ve šťastné iluzi, že pokud nechají ostatní na pokoji, mohou počítat s tím, že jim tu laskavost oplatí. Odpovědnost vyhledat a porozumět jakémukoli možnému hrozícímu nebezpečí, ležela i na ní.

Anebo alespoň se o tom pokusila přesvědčit Sal. Pokusila, a pokud mohla říct, selhala.

Jakkoli znepokojivá ta mise byla, byla jejich. Farkasová se svou posádkou konečně vyrazila do prostoru, daleko z dosahu nepřetržitého dohledu admirála Batisteho, připravena dát Federaci důvod k hrdosti. Byl nejvyšší čas, aby se v této části vesmíru proslavil i někdo jiný než posádka Voyageru.

Skrze komunikaci se jasně ozval hlas nadporučíka Atleeho Fifeho. „Demeter potvrzuje ukončení přesunu všech osob. Zůstaneme na pozici v očekávání dalších instrukcí. Šťastnou cestu, Quirinale.“