LES BIENVEILLANTES

Copyright © 2006 by Jonathan Littell

Translation © Michala Marková, 2008

ISBN 978-80-207-2099-3

Mrtvým

TOCCATA 

Bratři v lidství, dovolte, abych vám vyprávěl, jak to bylo. Možná se ohradíte, že nejste moji bratři a že to nechcete vědět. Je pravda, že ten příběh je temný, ale je i poučný, nefalšovaná moralita, to vás ujišťuji. Možná bude poněkud dlouhý, koneckonců se toho seběhlo hodně, ale jestli příliš nespěcháte, při troše štěstí si najdete čas. A mimoto se vás týká: však uvidíte, že se vás týká. Nemyslete si, že vás chci za každou cenu přesvědčit; koneckonců vaše názory jsou vaše věc. Jestliže jsem se po všech těch letech odhodlal k psaní, pak proto, abych si věci srovnal v hlavě sám pro sebe, ne pro vás. Plahočíme se po tomhle světě jako housenky a čekáme, až se objeví ten nádherný, průzračný motýl, který se v nás skrývá. Jenže čas běží a my se nezakuklíme, zůstaneme larvou, což je sice smutné zjištění, ale co s tím? Samosebou nám zůstává možnost sebevraždy. Ale sebevražda mě po pravdě řečeno příliš neláká. Rozumí se, že jsem o ní dlouho uvažoval; a kdybych se k ní musel uchýlit, udělal bych to takhle: přiložil bych si přímo na srdce granát a odešel bych ze světa s radostným výbuchem. Malý, kulatý granát, který bych zlehka odjistil, pak pustil vrhovou pojistku a při tom tichém, kovovém cvaknutí pružiny, posledním zvuku, který bych kromě bušení vlastního srdce slyšel, bych se usmál. A pak bych konečně došel štěstí nebo přinejmenším klidu a zdi kanceláře bych měl vymalované cáry masa. Uklidily by to uklízečky, ty jsou za to placené, dobře jim tak. Ale jak už jsem říkal, sebevražda mě neláká. Ani nevím proč, snad to bude nějaká dávno osvojená filozofická kázeň, která mi napovídá, že tu koneckonců nejsme pro zábavu. Ale proč tedy? Nemám tušení, určitě abychom vydrželi, abychom ubíjeli čas, než on zabije nás. A v tom případě je psaní stejně dobrou náplní promarněných hodin jako jakákoliv jiná činnost. Ne že bych měl tolik hodin k promarnění, jsem vytížený člověk; mám to, čemu se říká rodina, mám práci, tedy zodpovědnost, to všechno zabírá čas a na vyprávění svých vzpomínek už ho moc nezbývá. Strávil jsem život výrobou vzpomínek, i když teď jsem placený spíš za výrobu krajek. Vlastně jsem se mohl stejně tak rozhodnout nic nepsat. Povinné to koneckonců není. I po válce jsem zůstal diskrétní; díkybohu jsem na rozdíl od některých svých dávných kolegů nikdy neměl potřebu se psaním pamětí ospravedlňovat, protože se nemám za co ospravedlňovat, ani mě k tomu nehnaly zištné pohnutky, protože si i takhle vydělávám slušně. Jednou jsem byl na služební cestě v Německu a mluvil jsem tam s ředitelem jedné velké firmy na výrobu prádla, kterému jsem chtěl prodat krajky. Doporučili mě k němu staří přátelé, takže jsme bez ptaní věděli, jak jeden k druhému přistupovat. Po našem rozhovoru, který mimochodem proběhl ve velmi pozitivním duchu, vstal, vytáhl ze své knihovny jeden svazek a věnoval mi ho. Jednalo se o posmrtně vydané paměti Hanse Franka, generálního guvernéra Polska. Jmenovaly se Tváří v tvář popravišti. „Napsala mi jeho vdova,“ vysvětlil mi můj společník. „Vlastním nákladem nechala vydat rukopis, který napsal po procesu, a z peněz za prodej té knihy živí své děti. Umíte si to představit? Vdova po generálním guvernérovi. Objednal jsem si u ní dvacet výtisků na rozdávání. Rovněž jsem ředitelům všech oddělení doporučil, aby si ji koupili. Napsala mi dojemný děkovný dopis. Znal jste ho?“ Ujistil jsem ho, že ne, ale že knihu si se zájmem přečtu. Vlastně jsem se s ním letmo setkal, to vám budu vyprávět později, jestli budu mít odvahu nebo trpělivost. Ale tam by nemělo smysl o tom mluvit. Ta kniha byla ostatně velmi špatná. Zmatená, bolestínská, prosáklá zvláštním náboženským pokrytectvím. Tyto zápisky budou možná také zmatené a špatné, ale vynasnažím se, abych psal jasně. Mohu vás ujistit, že budou přinejmenším prosty veškerého pokání. Já ničeho nelituji; dělal jsem svoji práci, toť vše. Co se týče mých rodinných záležitostí, o kterých možná budu také vyprávět, ty se týkají jen mě; a pokud jde o to ostatní, nakonec jsem bezesporu překročil jisté hranice, ale tou dobou už jsem to vůbec nebyl já, vrávoral jsem, a ostatně celý okolní svět se hroutil, uvědomte si, že jsem nebyl jediný, kdo ztratil hlavu. A pak – já nepíšu, abych jednou uživil svou vdovu a děti, já jsem naprosto schopný jejich potřeby uspokojit. Ne, jestli jsem se nakonec rozhodl psát, je to rozhodně proto, abych si ukrátil čas, a pak také možná abych sobě i vám objasnil pár nejasných míst. Mimoto myslím, že mi to prospěje. Je pravda, že jsem v dosti nijakém rozpoložení. To ta zácpa. Mrzutý a bolestivý problém, který je pro mě navíc novinkou; dříve to bylo spíš naopak. Dlouhá léta jsem se musel na záchod uchylovat třikrát, čtyřikrát denně; dneska jsem šťastný, když se mi to povede jednou týdně. Jsem odsouzen ke klystýrům, což je procedura vrcholně nepříjemná, ale účinná. Promiňte, že vás zásobuji tak choulostivými detaily; ale snad mám právo si trochu postěžovat. A navíc, pokud vám to vadí, uděláte lépe, když přestanete číst už tady. Já nejsem Hans Frank, já nemám rád přikrašlování. Chci být v rámci možností přesný. Navzdory všem chybám – a dopustil jsem se mnoha – jsem byl vždycky z těch, kdo za jediné věci nezbytné k životu považují vzduch, jídlo, vodu a vyměšování, a hledání pravdy. Zbytek je nepovinný.

Před nějakým časem přinesla moje žena domů černou kočku, protože si určitě myslela, že mi tím udělá radost. Samosebou se mě nezeptala, co si o tom myslím. Zřejmě se domnívala, že bych to rovnou zavrhl, že bude jistější postavit mě před hotovou věc. Když už tady je, nedá se nic dělat, vnoučata by plakala a tak dále. I přesto byla ta kočka velice nepříjemná. Když jsem se ji snažil na důkaz dobré vůle hladit, vyskočila na parapet okna a upřeně na mě zírala žlutýma očima; když jsem ji chtěl vzít do náručí, sekla mě drápem. V noci se mi naopak vždycky stočila na břiše jako tíživá hrouda a usnula, a mně se zdálo, že se dusím pod hromadou kamení. S mými vzpomínkami to bylo trochu podobné. Když jsem se poprvé rozhodl je sepsat, vzal jsem si dovolenou. Patrně to byla chyba. Přesto bylo vše na dobré cestě: abych si osvěžil paměť, koupil jsem si a přečetl spoustu knih k tématu, našel jsem si organizační schémata s podrobnou chronologií a tak podobně. Ale díky té dovolené jsem měl najednou čas a začal jsem přemýšlet. Navíc to bylo na podzim, hnusný šedý déšť rval ze stromů listí, mě se pomalu zmocňovala úzkost. Zjistil jsem, že přemýšlení není dobrá věc.

Měl jsem to vědět předem. Kolegové mě mají za klidného, vážného, uvážlivého člověka. Klidný nepochybně jsem; ale často mi během dne začne v hlavě hučet jako v kremační peci. Mluvím, diskutuji, rozhoduji, jako všichni ostatní; ale když si v baru dávám skleničku, představuji si, že vejde nějaký člověk s puškou a zahájí palbu; v kině nebo v divadle si v duchu maluji, jak se pod řadami sedadel kutálí odjištěný granát; ve svátek na náměstí vidím vybuchovat auto naložené třaskavinami, bujaré odpoledne se mění v masakr, mezi dlažebními kostkami zurčí krev, kusy masa se lepí na zdi nebo proletí křižovatkou a padají do nedělní polévky, slyším křik, nářek lidí s končetinami urvanými tak, jako když malý zvědavý kluk trhá nožičky broukům, otupělost těch, co přežili, ušní bubínky jsou jakoby opancéřované tichem, začíná dlouhý strach. Klidný? Ano, ať se děje co se děje, zůstávám v klidu, nedávám na sobě nic znát, jsem nevzrušený, netečný, jako němé fasády vybombardovaných měst, jako stařečci s hůlkami a medailemi na lavičkách v parku, jako chaluhami zarostlé tváře utopenců, které už nikdo nikdy nenajde. Nebyl bych tenhle úděsný klid schopný porušit, ani kdybych chtěl. Nejsem z těch, kteří kvůli každé maličkosti tropí povyk, umím se ovládat. Přesto to na mě také doléhá. A ty výjevy, které jsem tu popsal, nejsou nutně nejhorší. Takovéhle představy mě přepadají už dlouho, rozhodně už od dětství, v každém případě začaly dávno předtím, než jsem se ocitl uprostřed jatek. V tomhle smyslu byla pro mě válka jen potvrzením a já si na tyhle drobné scénky zvykl, beru je jako vhodný komentář ke všeobecné marnosti. Ne, nakonec se ukázalo, že namáhavé, krušné je zaobírat se jen a jen myšlením. Vždyť si to představte: na co myslíte přes den vy sami? V podstatě je toho velice málo. Řádně roztřídit vaše myšlenky by bylo snadné: jsou to myšlenky praktické nebo mechanické, plánování pohybů a času (například: před čištěním zubů postavit vodu na kávu, ale topinky opéct až potom, protože ty se dělají rychleji); pracovní starosti; finanční starosti; problémy v domácnosti; sexuální fantazie. Podrobností vás ušetřím. U večeře pozorujete stárnoucí tvář své ženy, je mnohem méně vzrušující než vaše milenka, ale jinak za všech okolností vyhovující, co se dá dělat, takový je život, a tak mluvíte o nejnovější vládní krizi. V podstatě je vám poslední vládní krize ukradená, ale o čem jiném mluvit? Vynechte tenhle typ myšlenek – a shodnete se se mnou, že toho o moc víc nezbývá. Samosebou nastávají i jiné situace. Mezi dvěma reklamami na prášek do pečiva se nečekaně ozve předválečné tango, Violetta, řekněme, a najednou ožije noční šplouchání řeky, lampióny v zahradní restauraci, lehký pach potu na kůži rozjařené ženy; u vchodu do parku vám rozesmátá dětská tvář připomene tvář vašeho syna těsně předtím, než začal chodit; na ulici pronikne skrz mraky sluneční paprsek a ozáří velké listy a bělavý kmen platanu: a vy v mžiku zalétnete do dětství, na školní dvůr, kde jste si o přestávce hrávali na vojáky a křičeli jste hrůzou a štěstím. Právě jste zažili lidskou myšlenku. Ale to se stává jen zřídka.

Avšak když přerušíte práci, všední činnost, každodenní shon, a začnete se vážně věnovat jisté myšlence, vypadá to jinak. Záhy se začnou v těžkých, černých vlnách nořit různé věci. V noci se sny vymykají kontrole, trhají se, množí, a při probuzení nechávají v hlavě hořký a vlhký povlak, který se dlouho rozpouští. Abychom si rozuměli: nejde tu o pocit viny ani o výčitky. Ty nepochybně existují také, to nechci popírat, ale já se domnívám, že věci jsou složité jiným způsobem. To, o čem mluvím, zakusí i člověk, který ve válce nebyl a nemusel zabíjet. Vracejí se všechny drobné zlomyslnosti, zbabělost, faleš, ubohost, kterými je postižen každý, není divu, že člověk vynalezl práci, alkohol, neplodné tlachání. Zkrátka jsem tu svou nešťastnou dovolenou brzy ukončil, nemělo to cenu. Na sepisování jsem měl dost času při polední přestávce nebo večer, když odešly sekretářky.

Pauzička na zvracení, a už zas mohu pokračovat. To je další z drobných následků: čas od času se mé jídlo vrací, někdy hned, někdy později, bez důvodu, jen tak. Je to starý problém, už z války, abych byl přesný, začalo to někdy na podzim 1941 na Ukrajině, myslím, že v Kyjevě, nebo možná v Žitomiru. I o tom se určitě zmíním. Každopádně jsem si na to časem zvykl: vyčistím si zuby, dám si skleničku a vrátím se k tomu, co jsem dělal předtím. Ale zpět ke vzpomínkám. Koupil jsem si několik školních sešitů, velký formát, ale čtverečkované, a mám je v kanceláři zamčené v zásuvce. Předtím jsem si tužkou psal poznámky na tuhé kartotéční lístky, taky čtverečkované; teď jsem se rozhodl to všechno spojit do jednoho celku. Ani nevím proč. Rozhodně ne pro poučení svým potomkům. Kdybych teď hned na místě zemřel, řekněme na infarkt nebo na mrtvici, a kdyby mé sekretářky tu zásuvku odemkly, měly by z toho chudinky šok, a moje žena taky: úplně by stačily ty kartotéční lístky. Všechno se to bude muset rychle spálit, aby se předešlo skandálu. Mně je to jedno, já budu mrtvý. A koneckonců nepíšu ani pro vás, i když se na vás obracím.

V mojí kanceláři se píše příjemně, je velká, jednoduše zařízená, je tu klid. Bílé stěny skoro bez výzdoby, vitríny na vzorky; a na konci velký průzor dolů do tovární haly. I přes dvojité sklo plní místnost klapot tkalcovských stavů Leavers. Když si chci něco promyslet, vstanu od psacího stolu a jdu ke sklu, sleduji řady stavů u svých nohou, jisté, přesné pohyby krajkářek, ukolébává mě to. Občas sejdu a procházím se mezi stroji. Hala je jednoduchá, špinavá okna jsou natřená na modro, neboť krajka je křehká věc, světla se bojí, a tenhle namodralý přísvit mi konejší duši. Rád se tím monotónním, synkopovaným klapáním, které tomuto prostoru vládne, tím trýznivým, kovovým dvoudobým rytmem, nechávám tak trochu unést. Stavy na mě pokaždé zapůsobí. Jsou litinové, natřené na zeleno, a každý váží deset tun. Některé z nich jsou velice staré, takové už se hodně dlouho nevyrábějí; náhradní díly nechávám dělat na zakázku; po válce jsme samozřejmě přešli z páry na elektřinu, ale na stroje samotné se nesahalo. Já se k nim nepřibližuji, abych se neumazal; hodně z jejich pohyblivých součástek se musí neustále promazávat, ale olej by samosebou krajku zničil, a tak používáme grafit, mletou tuhu, kterými krajkář pohyblivé součástky zasypává, mává nad nimi sypátkem jako kadidelnicí. Krajka pak ze stroje vychází černá, tuha ulpívá na zdech i na podlaze, na strojích i na dělnících, kteří s nimi pracují. První anglické stavy na tkaní tylu, žárlivě střežené tajemství, propašovali do Francie těsně po napoleonských válkách dělníci, kteří se chtěli vyhnout placení cla. Lyonský občan Jacquard do nich začlenil pásy perforovaných kartiček určujících vzorek, a tak je upravil pro výrobu krajek. Spodní válce zásobují stroj přízí; v samotném srdci stavu se v zásobníku mačká pět tisíc cívek, duše; tento zásobník pak zachytí a vyvažuje catch-bar (i ve francouzštině zachováváme některé anglické termíny), dopředu a dozadu, s hlasitým, hypnotizujícím klapáním. Příze vedená ze strany, měděnými, do olova zalitými hřebeny, podle složité choreografie, řízené pěti nebo šesti sty Jacquardovými kartami, tká smyčky; labutí krk zvedá hřeben; nakonec se na vrstvě grafitu objeví pavučinová spleť krajky, která se zvolna navíjí na buben upevněný nahoře na stavu.

Zaměstnanci továrny jsou striktně oddělení podle pohlaví: muži vytvářejí motivy, perforují karty, nahazují je do stroje, dohlížejí na stavy a velí pomocným silám; jejich ženy a dcery ještě dnes navíjejí nitě, čistí krajku od grafitu, spravují, vytahují ji ze stroje a skládají. Tradice je silná. Krajkáři tvoří svého druhu dělnickou aristokracii. Vyučit se trvá dlouho, práce je to choulostivá. V minulém století jezdili krajkáři z Calais do továrny bryčkou a v cylindru, s majitelem si tykali. Dnes je jiná doba. Až na některé stavy, které využívalo Německo, bylo tohle odvětví zničeno. Muselo se začít od nuly; na severu, kde před válkou pracovaly čtyři tisíce stavů, jich dnes zbývá jen asi tři sta. V době hospodářského oživení si nicméně krajkáři mohli dovolit auto dřív než většina střední třídy. Ale mně mí dělníci netykají. Nemyslím si, že by mě mí dělníci měli rádi. To mi nevadí, já po nich nechci, aby mě měli rádi. A mimoto je také nemám rád. Pracujeme spolu, toť vše. Je-li dělník pečlivý a svědomitý, vyžaduje-li krajka, která vychází z jeho stavu, jen málo oprav, dám mu na konci roku prémie; toho, kdo chodí do práce pozdě nebo opilý, potrestám. Na tomhle základě spolu vycházíme dobře.

Možná se ptáte, jak jsem se dostal ke krajkám. Přitom jsem k podnikání zdaleka nebyl předurčený. Studoval jsem práva a politickou ekonomii, v Německu je oficiální součástí mého jména titul Dr. jur. Je ovšem pravda, že mi okolnosti ve využívání diplomu po roce 1945 poněkud zabránily. A jestli chcete vědět opravdu všechno, neměl jsem v plánu ani věnovat se právům; v mládí jsem si nejvíc ze všeho přál studovat literaturu a filozofii. To mi ale nedovolili; další smutná kapitola mého roman familial, k té se možná ještě vrátím. Musím ovšem uznat, že v krajkářství jsou mi práva platná víc než literatura. Seběhlo se to asi takhle. Když bylo po všem, povedlo se mi odejít do Francie a vydávat se za Francouze; vzhledem k tehdejším zmatkům to nebylo nijak těžké, vrátil jsem se s deportovanými, nikdo se nijak zvlášť nevyptával. Francouzštinu mám dokonalou; matka byla totiž Francouzka, strávil jsem ve Francii prvních deset let života, studoval jsem tu gymnázium, lyceum, přípravné kurzy a dokonce i dva ročníky vysoké školy na ELSP, Škole politických věd, a jelikož jsem vyrostl na jihu, mohl jsem dokonce využít středomořský přízvuk, každopádně tomu nikdo nevěnoval pozornost, panoval tehdy blázinec, na nádraží Orsay mě přivítala polévka a taky pár nadávek, je pravda, že jsem se nevydával za deportovaného, ale za totálně nasazeného, a ty gaullisté neměli zrovna v lásce, takže mi dali co proto, ostatním chudákům chlapům taky, a pak nás pustili, nás nevítala Lutécie, zato svoboda. V Paříži jsem nezůstal, znal jsem tu příliš mnoho lidí, a navíc těch nevhodných, odešel jsem na venkov, živil jsem se kdečím. Pak se situace uklidnila. Se střílením lidí přestali brzo, za chvíli už se ani nenamáhali je zavírat. A tak jsem si sehnal informace a vyhledal jsem jednoho známého. Ten se vyznal v tlačenici, bez problémů postupoval z jednoho úřadu do druhého; jelikož byl prozíravý, dal si hodně dobrý pozor, aby se službami, které nám prokazoval, nikde nechlubil. Ze začátku mě nechtěl přijmout, ale když nakonec pochopil, kdo jsem, zjistil, že skutečně nemá na vybranou. Nemohu říct, že by to bylo příjemné setkání; vládla při něm rozpačitá, napjatá atmosféra. Správně ale pochopil, že máme společné zájmy: já chtěl najít místo, on si chtěl udržet to své. Měl bratrance na severu, bývalého komisionáře, který zkoušel rozjet malou firmu se třemi stavy; koupil je po bankrotu od jisté vdovy. Tenhle člověk mě zaměstnal, musel jsem cestovat a prodávat jeho krajky. Ta práce mě rozčilovala; nakonec se mi povedlo ho přesvědčit, že mu budu užitečnější v organizační oblasti. Je pravda, že v tomto oboru jsem měl značné zkušenosti, i když jsem je nemohl uplatnit o nic víc než svůj doktorát. Podnik rostl, hlavně od padesátých let, kdy jsem znovu navázal kontakty se Spolkovou republikou a povedlo se mi otevřít pro nás německý trh. Tehdy bych se býval mohl bez potíží vrátit do Německa; spousta mých bývalých kolegů tam v klidu žila, někteří si odpykali malý trest, jiné nikdo ani neobtěžoval. Se svou kvalifikací bych se mohl vrátit ke svému jménu i doktorátu, mohl bych si zažádat o důchod pro vysloužilce a o uznání částečné invalidity, nikdo by si ničeho nevšiml. Práci bych si našel rychle. Ale co bych z toho měl, říkal jsem si. Práva mě koneckonců nezajímala o nic víc než podnikání, a nakonec jsem krajkám, tomuto okouzlujícímu a harmonickému lidskému výtvoru, přišel na chuť. Když jsme nakoupili dost stavů, můj šéf se rozhodl otevřít další továrnu a mně svěřil vedení. Tohle místo zastávám dodnes a čekám na penzi. Mezitím jsem se oženil, sice s jistým odporem, ale tady, na severu, to bylo poměrně nutné, byl to způsob, jak upevnit to, co jsem získal. Vybral jsem si ženu z dobré rodiny, poměrně hezkou, ženu jak se patří, a abych ji zaměstnal, hned jsem jí udělal dítě. Bohužel to byla dvojčata, nejspíš to máme v rodině; co se mě týče, jeden špunt by mi bohatě stačil. Dostal jsem přidáno, koupil jsem pěkný dům kousek od moře. Tak takhle jsem se stal příslušníkem střední třídy. Každopádně to stálo za to. Po všem tom, co se stalo, jsem potřeboval hlavně klid a řád. Běh života zlámal mladickým snům kosti a má úzkost nabytá po všech koutech německé Evropy se pomalu vstřebala. Z války jsem vyšel jako prázdný člověk, zbyla mi jen hořkost a vleklá hanba, co skřípou mezi zuby jako písek. Takže mi život podle všech společenských pravidel vyhovoval: jalový, pohodlný život, i když na něj často pomýšlím s ironií a občas i s nenávistí. Doufám, že v tomto rytmu jednoho dne dospěji do lahodného stavu Jeronýma Nadala a že nebudu k ničemu tíhnout, není-li k čemu tíhnout. Stává se ze mě knihomol; to je jedna z mých nectností. Mé potřeby mě, žel, ještě neopustily, což svatosti neprospívá. Pro klid v domě i dnes čas od času potěším svou ženu, s pramalou radostí, ale zároveň nikoli s přehnaným odporem. A tu a tam na služebních cestách obnovím své staré obyčeje; ale v podstatě už jen z hygienických důvodů. Tělo krásného chlapce je pro mě totéž jako Michelangelova socha; dech už se ve mně netají. Je to, jako když vám po dlouhé nemoci přestane chutnat; pak je jedno, jestli jíte kuře, nebo hovězí. Jen je zkrátka potřeba přijímat potravu. Po pravdě řečeno už mě moc věcí nezajímá. Snad literatura, a ani u té nevím, jestli to není jen ze zvyku. Možná právě proto píšu tyhle paměti: abych si rozproudil krev, zjistil, jestli ještě dokážu něco procítit, jestli umím ještě trochu trpět. Zvláštní cvičení.

Utrpení ale samozřejmě znám. Prošli si tím všichni Evropané mé generace, já ovšem mohu bez falešné skromnosti prohlásit, že jsem ho viděl víc než většina ostatních. A pak, lidé rychle zapomínají, což zjišťuji každý den. Dokonce i ti, kteří byli u toho, o tom mluví a přemýšlejí v předpřipravených větách a myšlenkách. Stačí se podívat, jak ubohým způsobem se němečtí autoři vyrovnávají s boji na Východě: ztrouchnivělý sentiment, šeredný, mrtvý jazyk. Například prózy Herr Paula Carrella, úspěšného autora posledních let. Náhodou jsem tohoto Herr Carrella poznal v Maďarsku, když se ještě jmenoval Paul Carl Schmidt a z nařízení svého ministra von Ribbentroppa sepisoval to, co si doopravdy myslel, stylem zdatným a působivějším: Židovská otázka není otázkou lidskosti, není to otázka náboženská; je to jen a jen otázka politické hygieny. Nyní se ctihodnému Herr Carrellovi-Schmidtovi podařil husarský kousek, publikoval čtyři neslané nemastné knihy o válce v Sovětském svazu, aniž by jedinkrát použil slovo Žid. Já to vím, četl jsem to: bylo to utrpení, ale já jsem vytrvalý. A naši francouzští autoři, různí ti Mabireové a jim podobní, nejsou o nic lepší. S komunisty je to podobné, jen naopak. Kampak se poděli ti, co zpívali Děti, nabruste nože o obrubníky? Mlčí nebo zemřeli. Žvaníme, upejpáme se, patláme se v nudném bahně slov sláva, čest, hrdinství, je to únavné, nikdo doopravdy nemluví. Možná jsem nespravedlivý, ale odvažuji se doufat, že mě pochopíte. Televize nás bombarduje čísly, působivými čísly s řádkami nul. Ale kdo z vás se nad těmi čísly doopravdy pozastaví a zapřemýšlí? Kdo z vás se kdy pokusil spočítat všechny ty, které zná nebo v životě poznal? A srovnat tohle směšné číslo s čísly, která slýchá z televize, s těmi slavnými šesti miliony nebo dvaceti miliony? Budeme chvilku počítat. Matematika je užitečná, dává věcem perspektivu, osvěžuje ducha. Někdy jsou taková cvičení velice poučná. Mějte tedy trpělivost a věnujte mi pozornost. Vezmu v potaz jen dvě scény, kde jsem mohl sehrát – jakkoliv nepatrnou – roli: válku proti Sovětskému svazu a likvidační program, který je v našich dokumentech oficiálně označován jako „Konečné řešení židovské otázky“, Endlösung der Judenfrage, abych citoval tento překrásný eufemismus. Pokud jde o východní frontu, ztráty nakonec byly relativně malé. Mé výchozí údaje budou poněkud svévolné; nemám na výběr, prameny se neshodují. Pro celkové sovětské ztráty volím údaj tradiční, který zmínil v roce 1956 Chruščov, tedy dvacet milionů, přestože si uvědomuji, že Reitlinger, uznávaný anglický autor, uvádí pouze dvanáct milionů, a že Erickson, stejně, ne-li více uznávaný skotský autor, dochází k minimálnímu počtu dvacet šest milionů; oficiální sovětský údaj je tedy o milion vyšší než čistý průměr. Co se týče německých ztrát – rozumí se jen v Sovětském svazu –, můžeme vycházet z ještě oficiálnějšího a germánsky přesného čísla, 6 172 373 vojáků ztracených na východní frontě od 22. června 1941 do 31. března 1945, údaje uvedeného v interní zprávě OKH (vrchního velení armády), nalezené po válce, která ovšem směšuje mrtvé (přes milion), raněné (téměř čtyři miliony) a pohřešované (tedy buď padlé, nebo zajatce, nebo mrtvé zajatce, zhruba 1 288 000). Pro zjednodušení tedy berme v úvahu dva miliony mrtvých, ranění nás momentálně nezajímají, a připočtěme velmi přibližně něco přes padesát tisíc mrtvých od 1. dubna do 8. května 1945, zejména v Berlíně, k čemuž přidáme ještě milion odhadovaných civilních obětí během východního tažení německé armády a následných přesunů obyvatelstva, což dohromady dělá řekněme tři miliony. U Židů máme na vybranou: kanonický údaj, i když jen málo lidí ví, odkud se vzal, činí šest milionů (Höttl v Norimberku řekl, že mu to řekl Eichmann; ale Wisliceny tvrdil, že Eichmann svým kolegům řekl pět milionů; a Eichmann sám, když se ho Židé mohli konečně zeptat osobně, řekl něco mezi pěti nebo šesti miliony, ale pět milionů určitě). Dr. Korherr, který dával dohromady statistiky pro Reichsführera-SS Heinricha Himmlera, se k 31. prosinci 1942 dopracoval k počtu o něco nižšímu než dva miliony, ale když jsem s ním měl v roce 1943 možnost mluvit, připustil, že jeho výchozí údaje nebyly příliš spolehlivé. Konečně velice respektovaný profesor Hilberg, odborník na tuto problematiku, kterého lze jen sotva podezírat ze stranických, natož proněmeckých názorů, na konci devatenáctistránkového výkladu dochází k číslu 5 100 000, které zhruba odpovídá mínění zesnulého Obersturmbannführera Eichmanna. Budeme proto vycházet z údaje profesora Hilberga, a tedy, pro rekapitulaci, dostáváme:

sovětských mrtvých                            20 milionů

německých mrtvých                            3 miliony

celkem za války na východě               23 milionů

Endlösung                                           5,1 milionu

celkem                                                 26,6 milionů, přičemž víme, že 1,5 milionu Židů bylo rovněž zahrnuto mezi sovětské mrtvé („sovětské občany usmrcené germánsko-fašistickými uchvatiteli“, jak velice diskrétně naznačuje pozoruhodný kyjevský památník)

A nyní k výpočtům. Konflikt se Sovětským svazem trval od 22. června 1941, třetí hodiny ranní, do – oficiálně – 8. května 1945, 23:01, to jest tři roky, deset měsíců, šestnáct dní, dvacet hodin a jednu minutu, což je 46,5 měsíce, 202,42 týdnů, 1417 dní, 34 004 hodin nebo 2 040 241 minut (s připočtením oné jedné doplňující minuty). Pro program zvaný „konečné řešení“ zachováme stejná data; předtím nebylo nic rozhodnuto ani systematizováno, židovské ztráty byly nahodilé. Nyní obě dvě číselné sady spojíme: na německé straně to činí 64 516 mrtvých za měsíc, tedy 14 821 mrtvých za týden, tedy 2117 mrtvých denně, tedy 88 mrtvých za hodinu, tedy 1,47 mrtvého za minutu, to vše průměrně za každou minutu každé hodiny každého dne každého týdne každého měsíce každého roku, celkem tři roky, deset měsíců, šestnáct dní, dvacet hodin a jednu minutu. Co se týče Židů, včetně těch sovětských, máme tu zhruba 109 677 mrtvých měsíčně, tedy 25 195 mrtvých týdně, tedy 3599 mrtvých denně, tedy 150 mrtvých za hodinu, tedy 2,5 mrtvých za minutu, to vše za totéž období. A konečně na straně sovětské máme asi 430 108 mrtvých měsíčně, 98 804 mrtvých týdně, 14 114 mrtvých denně, 588 mrtvých za hodinu, 9,8 mrtvého za minutu, to vše za totéž období. Tedy v celkovém součtu je to v oblasti, kde jsem působil, v průměru 572 043 mrtvých za měsíc, 131 410 mrtvých týdně, 18 772 mrtvých denně, 782 mrtvých za hodinu a 13,04 mrtvého za minutu, v každé minutě každé hodiny každého dne každého týdne každého měsíce každého roku daného období, které, připomínám, trvalo tři roky, deset měsíců, šest dní, dvacet hodin a jednu minutu. Ten, komu snad tato přidaná minuta připadá směšná, nechť si uvědomí, že se koneckonců v průměru jedná o 13,04 mrtvého navíc, a pokud je toho schopný, ať si představí, že by v jeho okolí naráz zemřelo třináct osob. Můžeme rovněž uplatnit výpočet určující časové rozpětí mezi jednotlivými úmrtími: dostaneme tak v průměru jednu německou smrt každých 40,78 vteřiny, židovskou smrt každých 24 vteřin a jednu smrt bolševickou (včetně sovětských Židů) každých 6,12 vteřiny, což je celkem v průměru jedna smrt každých 4,6 vteřiny po celé výše zmíněné období. Teď můžete na základě těchto údajů provádět konkrétní cvičné úvahy. Vezměte si například náramkové hodinky, počítejte jednu smrt, dvě smrti, tři smrti a tak dále každých 4,6 vteřiny (nebo každých 6,12 vteřiny nebo 24 vteřin nebo 40,8 vteřiny, podle toho, čemu dáváte přednost), a zkuste si ty mrtvé, jednoho, dva, tři, představit, jako kdyby leželi přímo před vámi. Uvidíte, je to dobré meditační cvičení. Nebo si představte nějakou jinou, nedávnější katastrofu, nějakou, která vás hodně zasáhla, a srovnávejte. Jestli jste například Francouz, vzpomeňte si na tu drobnou alžírskou epizodku, která pro vaše spoluobčany znamenala takové trauma. Za sedm let jste přišli o 25 000 mužů, a to včetně nehod: to je ekvivalent necelého jednoho dne a třinácti hodin na východní frontě; nebo zhruba sedmi dnů židovských mrtvých. Jak vidno, s mrtvými na alžírské straně nepočítám: jelikož o nich v knihách a televizi takříkajíc nikdy nemluvíte, nejspíš pro vás nic moc neznamenají. Přesto jste jich za každého z vašich vlastních mrtvých zabili deset, což je úctyhodný výkon dokonce i ve srovnání s tím naším. Nechám toho, dalo by se pokračovat dlouho: navrhuji vám, abyste pokračovali sami, dokud nebude kolem vás plno mrtvol. Já to nemám zapotřebí; už dlouho je mi myšlenka na smrt bližší než má krční žíla, jak praví ona krásná věta z Koránu. Kdyby se vám někdy povedlo mě rozplakat, mé slzy by vám rozleptaly tvář jako vitriol.

Závěr, který z toho všeho plyne – dovolíte-li ještě jeden citát, slibuji, že poslední – tak dobře vyjádřil Sofoklés: Přede vším musíš dávat přednost tomu, nikdy se nenarodit. Ostatně Schopenhauer napsal v podstatě totéž: Bylo by lepší, kdyby nebylo nic. Neboť na zemi je víc bolesti než rozkoše, veškeré uspokojení je jen přechodné, vytváří nové touhy a novou úzkost, a utrpení požíraného zvířete je větší než rozkoš toho, kdo je požírá. Ano, vím, jsou to dva citáty, ale táž myšlenka: žijeme vpravdě v tom nejhorším z možných světů. Válka samozřejmě skončila. A ponaučení jsme pochopili, už se to nestane. Ale víte jistě, že jsme to ponaučení pochopili? Víte jistě, že už se to nestane? Víte jistě, že válka skončila? Válka svým způsobem neskončí nikdy, nebo spíš skončí, až bude poslední dítě narozené posledního dne bojů v pořádku pohřbeno, a i pak bude pokračovat v jeho dětech a pak v jejich dětech, až se nakonec tohle dědictví trochu zředí, vzpomínky se roztřepí a bolest zeslábne, přestože v tu dobu už to všechno všem dávno vymizí z paměti a zapadne mezi dávné příběhy, které se nehodí ani na strašení dětí, tím méně dětí těch mrtvých a těch, kteří by jimi bývali chtěli být, myslím mrtvými.

Vím, co si myslíte: to je ale zlý člověk, říkáte si, hajzl ve všech ohledech, měl by hnít ve vězení, a ne nám cpát svoji zmatenou filozofii bývalého, napůl polepšeného fašisty. Co se fašismu týče, nemíchejme všechno dohromady, a pokud jde o moji trestní odpovědnost, nesuďte předčasně, ještě jsem vám všechno nevypověděl. K mé odpovědnosti morální dovolte několik úvah. Političtí filozofové často upozorňují, že v době války ztrácí občané, tedy přinejmenším občané mužského pohlaví, jedno ze svých nejzákladnějších práv, právo na život, a to od francouzské revoluce a vynálezu branné povinnosti, principu, který je dnes uplatňován všeobecně či téměř všeobecně. Zřídkakdy ovšem poznamenávají, že občan zároveň ztrácí i jiné právo, stejně základní a pro něj možná životně důležitější, co se týče představy, kterou si sám o sobě vytvořil coby o civilizovaném člověku: právo nezabíjet. Nikdo se vás na váš názor neptá. Člověka, který stojí nad hromadným hrobem, se obvykle nikdo neptal, zda tam chce stát, o nic víc než mrtvých a umírajících, kteří leží na dně téhož hrobu. Namítnete mi, že zabít vojáka v boji je něco jiného než zabít neozbrojeného civilistu; to první válečné zákony dovolují, to druhé ne; obecné morální povědomí právě tak. To je jistě dobrý abstraktní argument, ale naprosto nebere v potaz podmínky dotyčného konfliktu. Ono naprosto svévolné, po válce zavedené rozlišování mezi „vojenskými operacemi“, srovnatelnými s jakýmkoliv jiným konfliktem, na jedné straně, a na straně druhé „zvěrstvy“, spáchanými menšinou sadistů a pomatenců, je, jak bych rád dokázal, chlácholivým výplodem fantazie vítězů – tedy přesněji řečeno západních vítězů, neboť Sověti, přes veškerou rétoriku, odjakživa věděli, o co kráčí: po květnu 1945 Stalin sice udělal pár gest pro publikum, ale pak se oné iluzorní „spravedlnosti“ královsky vysmál, chtěl tvrdou ruku, chtěl konkrétní činy, otroky a materiál pro obnovu a rekonstrukci, žádné výčitky a nářky, neboť stejně dobře jako my věděl, že nebožtíci pláč neslyší a že výčitek se člověk nenají. Nehájím našimi německými advokáty tolik ceněný Befehlnotstand, plnění rozkazu z donucení. To, co jsem dělal, dělal jsem s důkladnou znalostí věci, měl jsem za to, že je to má povinnost a že jakkoliv je nepříjemná a nešťastná, je třeba ji splnit. O totéž jde v totální válce: civilisté už neexistují, a mezi zplynovaným židovským dítětem a německým dítětem, které zabily zápalné bomby, je jediný rozdíl, a to v použitých prostředcích; v obou případech ale člověk či lidí, kteří je zabili, věřili, že je to správné nebo nutné; a koho vinit, jestli se zmýlili? To, co říkám, zůstává pravdou, i když z války uměle vydělíme to, co židovský právník Lempkin nazval genocidou, a povšimněme si, že, aspoň v našem století, zatím ještě nebylo genocidy bez války, že genocida neexistuje mimo válku a že stejně jako v případě války jde o kolektivní jev: moderní genocida je proces vykonávaný masami na masách a pro masy. A v případě, který nás zajímá, jde rovněž o proces členěný podle průmyslových metod. Stejně jako podle Marxe dělník nemá vztah k výrobku, tak ani v genocidě či moderní formě totální války nemá vykonavatel vztah k výsledku svých činů. To platí i v případě, kdy jeden člověk přiloží druhému k hlavě zbraň a stiskne kohoutek. Oběť sem totiž dovedl někdo jiný, o její smrti rozhodl zase někdo jiný, a i střelec sám ví, že je jen posledním článkem nesmírně dlouhého řetězu a že si nemůže klást víc otázek než člen popravčí čety, který v civilním životě popraví člověka odsouzeného řádně a podle práva. Střelec ví, že jen čistě náhodou on střílí, jeho druh stojí na stráži a někdo jiný řídí náklaďák. Nanejvýš by si mohl zkusit vyměnit se strážným nebo řidičem místo. Jiný příklad, pocházející spíše z bohatých historických pramenů než z mé osobní zkušenosti: jde o program likvidace německých těžce tělesně a duševně postižených osob, zvaný „Euthanasie“ nebo „T-4“, který byl spuštěn dva roky před programem „Konečné řešení“. Při něm byli nemocní, vybraní na základě vyhlášky, shromážděni v jedné budově a zdravotní sestry je zapsaly a svlékly; lékaři je vyšetřili a dovedli do uzavřené místnosti; zřízenec otevřel přívod plynu; jiní uklízeli; policista vystavil úmrtní listy. Při poválečných výsleších všichni zúčastnění říkali: Já, a vinen? Sestra nikoho nezabila, jen nemocné svlékala a uklidňovala, což jsou její běžné pracovní úkony. Ani lékař nezabíjel, ten jen potvrdil diagnózu podle kritérií stanovených jinými místy. Časově i místně má k vraždě nejblíže technik, který otevřel plynový kohoutek, ale ten jen vykonal technický úkon pod dohledem nadřízených a lékařů. Zřízenci, kteří místnost vyprazdňovali, konali jen nezbytnou – a navíc značně odpornou – sanační práci. Policista postupoval podle služebního řádu, který mu velí konstatovat smrt a zapsat, že nastala bez porušení platných zákonů. Kdo je tedy vinen? Všichni, nebo nikdo? Proč by zaměstnanec, který obsluhoval plyn, měl mít větší podíl viny než ten, který obsluhoval topení, staral se o zahradu nebo o auta? Stejně jsou na tom všechny částečky tohoto ohromného podniku. Provinil se například výhybkář smrtí Židů, které jím přehozená výhybka nasměrovala k táboru? Tenhle železničář je státní zaměstnanec, dvacet let dělá stejnou práci, přehazuje výhybky podle harmonogramu, nemusí vědět, co který vlak veze. Není jeho vina, že jsou Židé z bodu A přes jeho výhybku dopraveni do bodu B, kde jsou zabiti. Přesto však tenhle výhybkář hraje v likvidační práci podstatnou úlohu: bez ní by vlak vezoucí Židy do bodu B nedorazil. Totéž platí pro státního úředníka rekvírujícího byty pro oběti bombardování, tiskaře, připravujícího povolávací rozkazy do transportů, dodavatele, kteří zásobovali SS betonem nebo ostnatým drátem, poddůstojníky zásobovací služby, kteří dodávali Teilkommandu SP benzín, a Boha tam nahoře, který to všechno připustil. Samosebou lze poměrně přesně stanovit úrovně trestní odpovědnosti, na jejichž základě lze některé odsoudit a všechny ostatní ponechat napospas vlastnímu svědomí, i když jich většina žádné nemá; ještě snazší je vytvořit zákony teprve po činech, jako v Norimberku. Ale i tam vše probíhalo poněkud náhodně. Proč pověsili bezvýznamného venkovana Streichera, ale ne strašného von dem Bach-Zelewskiho? Proč pověsili mého nadřízeného Rudolfa Brandta, ale ne toho jeho, Wolffa? Proč pověsili ministra Fricka, a ne jeho podřízeného Stuckarta, který pro něj dělal všechnu práci? Tenhle Stuckart, to byl šťastlivec, který si ruce ušpinil jenom od inkoustu, nikdy ne od krve. Ujasněme si to ještě jednou: nesnažím se říci, že jsem se neprovinil tím či oním činem. Já vinen jsem, vy ne, a to je dobře. Měli byste mít nicméně možnost si říci, že toho, čeho jsem se dopustil já, byste se bývali dopustili taky. Možná s menší dávkou horlivosti, ale možná také s menší dávkou zoufalství, v každém případě nějakým způsobem ano. Snad mohu konstatovat, že, jak dokázaly moderní dějiny, za určitých daných okolností každý nebo téměř každý dělá to, co se mu řekne; a nezlobte se na mě, ale je jen malá pravděpodobnost, že zrovna vy byste byli výjimka, stejně jako jsem jí nebyl já. Jestli jste se narodili v zemi, kde nejen že vám nikdo nepřijde zabít ženu, ale kde ani nikdo nepřijde a neřekne vám, abyste šli zabíjet ženy a děti druhých, děkujte Bohu a jděte s pokojem. Ale pořád mějte na paměti tohle: možná jste měli víc štěstí než já, ale nejste lepší. Protože nebezpečí začíná právě ve chvíli, kdy najdete tolik troufalosti, abyste si to mysleli. Rádi stavíme stát, ať totalitní, nebo ne, do protikladu k obyčejným lidem, průbojným, nebo zakřiknutým. Nezapomínejme však, že stát tvoří právě lidé, všichni více méně obyčejní, každý má svůj život, svůj příběh, a jen shoda okolností stanovuje, že se někdo jednoho dne ocitne na tom správném konci pušky či správné straně papíru, zatímco druzí se ocitnou na konci špatném. Tento vývoj je velice zřídka záležitostí výběru či předurčení. Převážná většina obětí nebyla mučena či zabíjena proto, že by to byli zlí lidé, a tím méně je jejich katové trýznili proto, že by snad byli zlí. Věřit tomu by bylo poněkud naivní, aby se o tom člověk přesvědčil, stačí se podrobněji obeznámit s chodem jakékoliv úřední organizace, třeba i Červeného kříže. To, co naznačuji, ostatně výmluvně demonstroval Stalin, který z každé generace katů učinil oběti příští generace, a to aniž by se mu katů začalo nedostávat. Soukolí státu tedy sestává ze stejně sypkého písku jako to, co zrnko po zrnku drtí. Existuje, protože s jeho existencí všichni souhlasí, dokonce, a často až do poslední minuty této existence, jeho oběti. Bez Hössů, Eichmannů, Goglidzů, Vyšinských, ale také bez výhybkářů, bez betonářů a ministerských účetních je každý Stalin nebo Hitler jen měch nadouvající se nenávistí a bezmocným děsem. Dnes už se běžně říká, že valná většina těch, kdo řídili vyhlazovací proces, nebyli ani sadisté, ani nenormální jedinci. Jako v každé válce mezi nimi samosebou sadisté i pomatenci byli a spáchali nevýslovná zvěrstva, to je pravda. Pravda je i to, že SS mohla vyvinout více úsilí k tomu, aby tyto jedince zvládala, i když to dělala intenzivněji, než se obecně soudí, a není to samozřejmost. Jen se zeptejte francouzské generality, ti měli v Alžírsku taky dost trápení s alkoholiky, násilníky a vrahy důstojníků. Ale v tom problém není. Vyšinutí jedinci existují vždy a všude. Naše klidná předměstí se jen hemží pedofily a psychopaty, noclehárny jsou plné zuřivých megalomanů; s některými začnou být doopravdy potíže, zabijí jednoho, dva, tři, případně padesát lidí – a pak je tentýž stát, který během války bez mrknutí oka využíval jejich služeb, rozmáčkne jako komáry nacucané krví. Tihle nemocní lidé nic neznamenají. To ti obyčejní lidé, kteří tvoří stát – hlavně v neklidných dobách –, ti jsou tím pravým nebezpečím. Tím pravým nebezpečím pro člověka jsem já nebo vy. A jestli o tom nejste přesvědčeni, nemá cenu, abyste četli dál. Nic nepochopíte, rozčilíte se a ani jednomu z nás to nijak neprospěje.

Jako většina lidí jsem se ani já neprosil o to, abych se mohl stát vrahem. Kdybych mohl, a už jsem to říkal, věnoval bych se literatuře. Kdybych měl talent, psal bych, a kdyby ne, možná bych učil, v každém případě bych žil vprostřed krásných a poklidných věcí, nejskvělejších výtvorů lidské vůle. Kdo, pokud není blázen, z vlastní vůle volí vraždu? A také jsem chtěl hrát na klavír. Jednou se ke mně na koncertě naklonila jakási starší dáma: „Vy jste asi pianista, že?“ – „Bohužel ne, madam,“ musel jsem s politováním přiznat. Ještě dnes mě fakt, že na klavír nehraji a nikdy hrát nebudu, dusí někdy víc než ty hrůzy, ta černá řeka mého života, po které celá léta pluji. Doslova se z toho nemohu vzpamatovat. Když jsem byl malý, matka mi klavír koupila. Myslím, že to bylo k devátým narozeninám. Nebo k osmým. Každopádně ještě předtím, než jsme se s Moreauem odstěhovali do Francie. Prosil jsem ji o to dlouhé měsíce. Snil jsem o tom, že budu pianistou, velkým virtuosem; že mi pod prsty porostou katedrály tónů, lehoučké jako bubliny. Ale neměli jsme peníze. Můj otec už před nějakým časem odešel, matka (jak jsem se dozvěděl o hodně později) měla obstavené účty, musela se ohánět. Ale tenkrát peníze nějak sehnala, jak, to nevím, nejspíš ušetřila nebo si půjčila; možná se dokonce prodávala, to netuším a není to důležité. Nepochybně do mě vkládala naděje a chtěla rozvíjet mé nadání. A tak k nám tedy v den mých narozenin přivezli klavír, krásné pianino. I kdyby bylo z druhé ruky, muselo být drahé. Nejdřív jsem byl unešený. Začal jsem brát hodiny, ale nedělal jsem pokroky a rychle mě to přestalo bavit, a brzy jsem toho nechal. Stupnice nebyly to, co jsem si představoval, byl jsem stejný jako všechny děti. Matka se nikdy neodvážila mi mou ledabylost a lenost vyčíst; je mi ale jasné, že v ní myšlenka na ty vyhozené peníze musela hlodat. Na piáně se usazoval prach; sestru nezajímalo o nic víc než mě; už jsem na něj nemyslel, a když ho matka nakonec a určitě se ztrátou prodala, sotva jsem to zaznamenal. Matku jsem nikdy neměl doopravdy rád, dokonce jsem ji nenáviděl, ale kvůli téhle příhodě je mi jí líto. Byla to i její chyba. Kdyby si trvala na svém, kdyby byla přísná, když to bylo na místě, byl bych se býval hrát naučil a skýtalo by mi to velkou radost, bezpečné útočiště. Hrát si jen tak doma a pro sebe, to by mě naplňovalo. Samozřejmě často hudbu poslouchám a velice mě to těší, ale to není totéž, to je náhražka. Přesně jako mé mužské lásky: skutečnost je taková, a říkám to bez uzardění, že bych býval raději byl ženou. Nikoliv nutně živoucí, aktivní ženou, manželkou, matkou; ne, nahou ženou, ležící na zádech s roztaženýma nohama, drcenou vahou mužského těla, ženou, kterou muž uchvátil a do které proniká, ženou, která se v muži topí a stává se nekonečným mořem, v němž se topí i on, rozkoší bez konce a bez začátku. Ale nebylo mi to přáno. Místo toho se ze mě stal právník, pracovník bezpečnosti, důstojník SS a posléze ředitel továrny na výrobu krajek. Je to smutné, ale je to tak.

To, co jsem právě napsal, je sice pravda, ale je rovněž pravda, že jsem jednu ženu miloval. Jedinou, ale nade všechno na světě. Jenomže právě ona mi byla zapovězená. Je zcela zřejmé, že ve snech o tom, jak se stávám ženou, v tom vysněném ženském těle jsem ji hledal, chtěl jsem se k ní přiblížit, chtěl jsem být jako ona, chtěl jsem být jí. Je to pravděpodobné, i když to na věci nic nemění. Z těch mužů, se kterými jsem spal, jsem žádného nemiloval, využil jsem je a jejich těla a to je vše. Ona a její láska mi stačila na celý život. Nesmějte se mi: tahle láska, to je nepochybně ta jediná dobrá věc, kterou jsem kdy udělal. Určitě vás napadá, že u důstojníka Schutzstaffel je tohle všechno poněkud zvláštní. Ale proč by neměl SS-Obersturmbannführer mít právo na vnitřní život, na touhy a na vášně jako všichni ostatní? Nás, které dosud považujete za zločince, byly miliony; a jako mezi všemi lidmi byli mezi nimi samozřejmě jedinci banální, ale i neobyčejní muži, umělci, kulturní lidé, neurotici, homosexuálové, muži zamilovaní do svých matek, co já vím, a proč ne? Nikdo z nich nebyl o nic typičtější než jakýkoliv člověk jakékoliv profese. Existují obchodníci, kteří si libují v dobrém víně a doutnících, obchodníci posedlí penězi, i obchodníci, kteří si před odchodem do kanceláře zasouvají do řiti vibrátor a kteří pod oblekem schovávají oplzlé tetování; tohle nám připadá samozřejmé, tak proč by to tak nemělo být i u SS nebo u Wehrmacht? Když naši vojenští lékaři stříhali raněným oblečení, mnohem častěji, než byste tušili, naráželi na dámské prádlo. Tvrdit, že jsem nebyl typický případ, nic neznamená. Žil jsem, měl jsem svou minulost, minulost těžkou a trýznivou, ale to se stává a já se s tím popasoval po svém. Pak přišla válka, sloužil jsem a ocitl jsem se ve víru strašlivých, otřesných událostí. Nezměnil jsem se, jsem pořád stejný, mé problémy se nevyřešily, přestože válka přinesla nové problémy a přestože mě ty hrůzy proměnily. Existují lidé, pro které je válka nebo dokonce vražda řešením, ale já takový nejsem, pro mě jako pro většinu lidí je válka a vražda otázkou, otázkou bez odpovědi, protože když křičíte ze spaní, nikdo vám neodpoví. A jedno plyne z druhého: začal jsem v rámci služby, ale pod tlakem okolností jsem nakonec tento rámec překročil; to všechno je však úzce, vnitřně provázáno; nelze tvrdit, že bych do stejné krajnosti dospěl, i kdyby nebylo války. Možná by se to stalo, ale možná ne, možná bych našel jiné řešení. To nemůžeme vědět. Mistr Eckhart napsal: Anděl v pekle se vznáší na svém vlastním rajském obláčku. Vždycky jsem měl za to, že to platí i naopak, že ďábel v ráji by se vznášel na svém vlastním pekelném obláčku. Za démona se ovšem nepokládám. To, co jsem udělal, mělo vždycky své důvody, dobré nebo špatné, to nevím, v každém případě důvody lidské. Ti, kdo zabíjejí, jsou lidé stejně jako ti, kdo jsou zabíjeni, a to je strašné. Nikdy nemůžete říct: Nebudu zabíjet. To nejde, přinejlepším můžete říct: Doufám, že nebudu zabíjet. Já v to doufal taky, já jsem taky chtěl vést dobrý a užitečný život, být člověkem mezi lidmi, být stejný jako ostatní, i já jsem chtěl přiložit svůj kamínek ke společnému dílu. Mé naděje se ale nenaplnily, má upřímnost byla využita pro vykonání díla, které, jak se ukázalo, bylo špatné a šílené, a já překročil hranice stínu a všechno to zlo mi vstoupilo do života, a nic z toho se už nikdy nedá napravit. Ani slova k ničemu nejsou, mizí jako voda v písku a ten písek mi plní ústa. Žiji, dělám, co se dá, tak je to s každým, jsem člověk jako každý jiný, jsem člověk jako vy. No tak, říkám vám přece, že jsem jako vy!

ALLEMANDES I A II

Na hranici položili pontonový most. Hned vedle něj se zpod přívalů šedých vod Bugu ještě nořily zborcené oblouky mostu kovového, který Sověti odstřelili. Naši ženisté prý nový postavili za jedinou noc, a lhostejní Feldgendarmen, jejichž štítky ve tvaru půlměsíce odrážely slunce, zručně řídili dopravu, jako kdyby byli ještě doma. Wehrmacht měla přednost; nám bylo řečeno, ať počkáme. Sledoval jsem širokou, línou řeku, poklidné hájky na druhém břehu, shon na mostě. Pak jsme projeli, a hned nato začala po obou stranách silnice hradba ruských vraků, ohořelá, pomuchlaná nákladní auta, tanky vykuchané jako konzervy, obrněné vlaky zkroucené jako embrya, převržené, zborcené, zapletené do jednoho souvislého zuhelnatělého pásu tvořeného nepravidelnými haldami podél krajnic. Za nimi v nádherném letním světle zářily lesy. Ušlapaná cesta byla sice vyklizená, ale i tady byly vidět stopy výbuchů, velké olejové skvrny, rozeseté trosky. Pak se objevily první domy Sokalu. V centru města ještě tiše praskalo několik požárů; část ulice byla zarovnaná zaprášenými mrtvolami, povětšinou v civilním oblečení, které se mísily s odpadky a sutinami; a naproti ve stínu parku stály v úhledných řadách bílé kříže s bizarními stříškami. Dva němečtí vojáci na ně psali jména. Tady jsme počkali a Blobel se Strehlkem, naším intendančním důstojníkem, odešli do štábu. Se štiplavou vůní ohně se mísil nasládlý, poněkud nechutný pach. Blobel se za chvilku vrátil. „Je to v pořádku. Strehlke se postará o ubytování. Pojďte za mnou.“

AOK nás ubytoval ve škole. „Mrzí mě to,“ omlouval se drobný intendant v pomačkané polní uniformě. „Ještě pořád to tu organizujeme. Ale pošleme vám menáž.“ Náš zástupce velitele, von Radetzky, elegán z Pobaltí, mávl rukou v rukavici a řekl: „To nic. Není to na dlouho.“ Nebyly tu postele, ale přikrývky jsme si přinesli; muži se usadili na školní židličky. Bylo nás kolem sedmdesáti. Večer jsme skutečně dostali skoro studenou polévku se zelím a bramborami, syrovou cibuli a kusy lepivého černého chleba, který tvrdnul, jen co ho člověk nakrájel. Měl jsem hlad, máčel jsem si chléb do polévky a schroupal jsem dokonce i tu cibuli. Von Radetzky určil hlídky. Noc proběhla v klidu.

Nazítří ráno náš velitel Standartenführer Blobel svolal všechny své Leiter do štábu. Leiter III, můj přímý nadřízený, chtěl psát jakési hlášení, a tak mě poslal místo sebe. Hlavní štáb 6. armády, AOK 6, k níž jsme patřili, zabral velkou, nevzhlednou budovu z dob Rakouska-Uherska, s vesele oranžovou fasádou vylepšenou sloupy a štuky a prošpikovanou střepinami. Přijal nás jakýsi Oberst, který se s Blobelem zjevně dobře znal: „Generalfeldmarschall pracuje venku. Pojďte za mnou.“ Odvedl nás do rozlehlého parku, který se od budovy svažoval až k zákrutu Bugu. Kolem osamělého stromu tu rázoval člověk v plavkách, následovaný hlučícím klubkem důstojníků v propocených uniformách. Obrátil se k nám: „Á, Blobel! Zdravím, meine Herren.“ Pozdravili jsme se s ním: byl to Generalfeldmarschall von Reichenau, vrchní velitel armády. Vypjatá zarostlá hruď se mu energicky dmula. Jemné pruské rysy navzdory urostlé postavě tonuly v tuku, proslulý, nyní nepatřičný a téměř směšný monokl se blýskal na slunci. Zadával přesné a puntičkářské pokyny a přitom neustále trhaně popocházel sem a tam; museli jsme chodit za ním, což nás poněkud rozptylovalo; vrazil jsem do jednoho majora a moc jsem toho nepochytil. Pak se von Reichenau zastavil a chystal se nás propustit. „Á, ano! Ještě jednu věc. Na Židy je pět střelců moc, tolik lidí nemáte. Stačí dva na odsouzeného. Co se týče bolševiků, uvidíme, kolik jich je. Na ženy můžete použít kompletní popravčí četu.“ Blobel prohlásil: „Zu Befehl, Herr Generalfeldmarschall.“ Von Reichenau srazil bosé paty a zvedl paži: „Heil Hitler!“ – „Heil Hitler!“ odpověděli jsme sborem a pak jsme se vzdálili.

Sturmbannführer dr. Kehrig, můj nadřízený, mrzutě vyslechl mé hlášení. „Víc nic?“ – „Všechno jsem neslyšel, Herr Sturmbannführer.“ Našpulil rty a roztržitě si hrál s lejstry. „Já tomu nerozumím. Tak od koho máme tedy přijímat rozkazy? Od Reichenaua, nebo od Jeckelna? A kde je Brigadeführer Rasch?“ – „To nevím, Herr Sturmbannführer.“ – „To jste toho moc nezjistil, Obersturmführere. Můžete jít.“

Další den Blobel svolal všechny důstojníky. Brzy ráno odjelo asi dvacet mužů s Callsenem. „Poslal jsem ho s Vorkommandem do Lucku. Celé Kommando pojede zítra nebo pozítří. Tam teď zřídíme štáb. AOK bude také přemístěno do Lucku. Naše divize postupují rychle, musíme se dát do práce. Čekám Obergruppenführera von Jeckelna, který nám dá pokyny.“ Jeckeln, šestačtyřicetiletý stranický veterán, byl Höhere SS– a Polizeiführer pro jih Ruska; z toho důvodu pod něj tak či onak spadaly veškeré jednotky SS v oblasti včetně té naší. Kehrigovi ale otázka subordinace stále nedala spát. „Takže spadáme pod Obergruppenführera?“ – „Administrativně patříme pod 6. armádu. Taktické rozkazy ale budeme dostávat přes Gruppenstab od RSHA a HSSPF. Je to jasné?“ Kehrig zavrtěl hlavou a povzdechl si: „Ne tak úplně, ale předpokládám, že podrobnosti se vyjasní za pochodu.“ Blobel zbrunátněl: „Ale vždyť vám všechno vysvětlili v Pretzschi, proboha!“ Kehrig neztrácel klid. „V Pretzschi nám, Herr Standartenführer, nevysvětlili vůbec nic. Tam jsme poslouchali proslovy a věnovali se sportu. To je vše. Připomínám, že na setkání s Gruppenführerem Heydrichem minulý týden nebyli zástupci SD přizváni. Jistě pro to byly dobré důvody, ale skutečnost je taková, že vůbec netuším, co mám kromě sepisování hlášení o náladě a chování Wehrmacht dělat.“ Otočil se k Vogtovi, Leiterovi IV. „Vy jste na té schůzce byl. Až nám někdo vysvětlí naše úkoly, budeme je plnit.“ Vogt nakvašeně zaťukal perem o stůl. Blobel se kousal do tváří a temnýma očima soustředěně sledoval zeď. „Dobře,“ vyrazil ze sebe nakonec. „Obergruppenführer každopádně přijíždí dneska večer. Zítra se uvidí.“

Tato nepříliš přínosná schůzka se musela odehrát 27. června, protože nazítří nás svolali na proslov Obergruppenführera Jeckelna, a podle mých záznamů se tento projev konal osmadvacátého. Jeckeln a Blobel si patrně řekli, že muži ze Sonderkommanda potřebují trochu nasměrovat a motivovat; k polednímu se celé Kommando shromáždilo na školním dvoře, aby si HSSPF vyslechlo. Jeckeln nechodil dlouho kolem horké kaše. Naším úkolem, vysvětlil nám, je identifikovat a odstraňovat za našimi liniemi veškeré elementy, které by mohly ohrozit bezpečnost našich jednotek. Každý bolševik, každý lidový komisař, každý Žid a každý Cikán může kdykoliv vyhodit do vzduchu kasárna, začít vraždit naše muže, vykolejit vlaky nebo předat nepříteli zásadní informace. Naším úkolem není čekat, až přistoupí k činům, a pak ho potrestat, nýbrž mu v činu zabránit. Vzhledem k rychlosti našeho postupu rovněž už nepřipadá v úvahu vytvářet a plnit tábory; každý podezřelý bude zastřelen. Právníkům z našich řad připomněl, že SSSR odmítl podepsat haagskou konvenci, a tudíž se tu nedají uplatnit mezinárodní zákony upravující naše akce na Západě. Samozřejmě dojde k omylům, samozřejmě se vyskytnou nevinné oběti, ale taková je bohužel válka; i při bombardování měst umírají civilisté. Ví, že to bude někdy krušné, že tím naše jemná německá duše bude trpět; budeme muset zvítězit sami nad sebou. A on nám může jen zopakovat Führerův výrok, který od něj osobně slyšel: Povinností velitelů je obětovat Německu své pochybnosti. Děkuji a Heil Hitler. Přinejmenším se mu nedala upřít otevřenost. V projevech, které v Pretzch přednesli Müller nebo Streckenbach, převažovaly nad tvrdostí a nesmlouvavostí krásné fráze, ale potvrdily nám pouze to, že jedeme do Ruska, jinak se držely spíše na obecné rovině. Heydrich by při závěrečné přehlídce v Düben snad byl konkrétnější; sotva se však ujal slova, bohužel se spustil prudký déšť; Heydrich projev zrušil a odjel do Berlína. Nebylo tedy divu, že jsme byli zmatení, tím spíš, že jen málo z nás mělo předchozí zkušenosti z bojových operací; já sám jsem po svém nástupu k SD víceméně jen rovnal akta, a zdaleka jsem nebyl výjimkou. Kehrig se zabýval ústavními otázkami; dokonce i Vogt, Leiter IV, přišel ze spisovny. Pokud jde o Standartenführera Blobela, ten byl povolán z düsseldorfské Staatspolizei, určitě tedy nedělal nikdy nic jiného, než že zatýkal asociály, homosexuály a občas snad nějakého toho komunistu. V Pretzschi se vyprávělo, že prý býval architektem; kariéru zjevně neudělal. Nebyl z těch lidí, které byste označili za příjemné. Ke kolegům se choval agresivně, skoro brutálně. Jeho kulatý obličej s důlkem na bradě a odstávajícíma ušima trůnil nad límcem uniformy jako lysá hlava supa, a tento dojem ještě podtrhoval nos, připomínající zoban. Pokaždé, když jsem ho míjel, táhl z něj alkohol; Häfner tvrdil, že si jím léčí úplavici. Byl jsem rád, že s ním nemám přímo co do činění, a dr. Kehrig, který to měl jako povinnost, tím očividně trpěl. On sám jako by sem nepatřil. Thomas mi v Pretzschi vysvětloval, že většina důstojníků byla nabrána na úřadech, kde jich nebylo nutně potřeba; byly jim přiděleny hodnosti (takhle se ze mě stal SS-Obersturmführer, což je obdoba vašeho poručíka); Kehrig, ještě před měsícem Oberregierungsrat neboli vládní rada, byl z titulu své úřední funkce povýšen na Sturmbannführera; a podle všeho si na nové výložky zvykal stejně špatně jako na nové povinnosti. Co se týče poddůstojníků a mužstva, ti se rekrutovali povětšinou z nižší střední třídy, byli mezi nimi hokynáři, účetní, obchodní příručí, takoví ti lidé, kteří se za krize dali k SA v naději, že budou mít práci, a už odtud nevystoupili. Našlo se mezi nimi jisté množstvíVolksdeutschen z pobaltských států a z Podkarpatské Rusi, nevýrazných, zasmušilých mužů, kteří byli ze svých uniforem celí nesví a jejichž jedinou kvalifikací byla jejich znalost ruštiny; některým dokonce nebylo v němčině rozumět. Pravda je, že von Radetzky byl úplně jiný; chlubil se, že hantýrku, kterou se mluví v bordelech v jeho rodné Moskvě, ovládá stejně dobře jako tu berlínskou, a vždycky vypadal, že ví, co dělá, i když nedělal nic. Mluvil i trochu ukrajinsky, prý pracoval v zahraničním obchodě; stejně jako já přišel ze Sicherheitsdienst, z bezpečnostní služby SS. To, že byl přidělen ke skupině armád Jih, ho uvádělo v zoufalství; jeho snem bývalo působit ve Středu, dobýt Moskvu, utřít si boty do koberců v Kremlu. Vogt ho chlácholil, říkal mu, že si v Kyjevě nějakou zábavu najdeme, ale von Radetzky se mračil: „Lavra je nádherná, to je pravda. Ale kromě té je Kyjev pěkná díra.“ Večer po Jeckelnově projevu jsme dostali rozkaz, abychom si sbalili a připravili se na zítřejší přesun; Callsen byl připravený nás přijmout.

Když jsme dorazili, Luck ještě hořel. Ujal se nás kurýr Wehrmacht, že prý nás ubytuje; museli jsme složitě obcházet staré město a pevnost. Kuno Callsen zabral Hudební akademii u hlavního náměstí, v podhradí; krásnou, prostou budovu ze 17. století, bývalý klášter, který v minulém století sloužil i jako věznice. Callsen nás ještě s několika muži čekal na schodišti. „Je to praktické místo,“ vysvětloval mi, zatímco se vykládal materiál a naše věci. „Ve sklepě ještě zůstaly cely, je jenom potřeba opravit zámky, už jsem s tím začal.“ Mně se z celého žaláře nejvíc zamlouvala knihovna, ale všechny svazky tu byly v ruštině a ukrajinštině. Von Radetzky se svým baňatým nosem a nevýraznýma očima si ji také prošel, zajímaly ho ozdobné vlysy; když mě míjel, poznamenal jsem, že tu nejsou žádné polské knihy. „To je zvláštní, Herr Sturmbannführer. Není to tak dávno, co tu bylo Polsko.“ Von Radetzky pokrčil rameny: „Stalinisté je přece všechny zlikvidovali.“ – „Za dva roky?“ – „Dva roky stačí. Zvlášť na hudební akademii.“

Vorkommando už provedlo obchvat. Wehrmacht zatkla stovky Židů a rabovačů a chtěla, abychom se o ně postarali. Pořád hořelo a vypadalo to, že sabotéři oheň přiživují. A pak tu byla ta věc se starou pevností. Dr. Kehrig si udělal pořádek v lejstrech, našel bedekra, otevřel ho na vyložených krabicích a ukázal mi její popis: „Lubartův hrad. Vybudoval ho litevský kníže, podívejte.“ Hlavní nádvoří je prý plné mrtvol vězňů, které NKVD postřílela, než se stáhla. Kehrig mě požádal, abych se tam zašel podívat. Hrad tvořily obrovité cihlové hradby na hliněných valech, nad nimiž se tyčily tři věže; bránu hlídaly stráže Wehrmacht, abych mohl dovnitř, musel zasáhnout důstojník Abwehr. „Odpusťte nám to. Generalfeldmarschall nám dal rozkaz, abychom tu zajistili bezpečnost.“ – „Samozřejmě, já to chápu.“ Za klenutou bránou mě do obličeje udeřil příšerný puch. Neměl jsem kapesník, snažil jsem se dýchat přes rukavici přitisknutou k nosu. „Vezměte si tohle,“ nabídl mi Hauptmann od Abwehr mokrý hadřík, „trochu to pomáhá.“ Skutečně to trochu pomáhalo, ale ne dost; marně jsem se snažil dýchat ústy, ten sladký, těžký, odporný pach mi plnil nosní dírky. Křečovitě jsem polkl, abych se nepozvracel. „Poprvé?“ zeptal se tiše Hauptmann. Sklonil jsem hlavu. „Zvyknete si,“ pokračoval, „i když možná ne úplně.“ On sám zesinal, ale ústa si nezakrýval. Prošli jsme dlouhou klenutou chodbou a pak přes malé nádvoří. „Tady je to.“

Mrtvoly ležely na velkém dlážděném nádvoří na neuspořádaných, porůznu roztroušených haldách. Hlasitě, vlezle to tu bzučelo; nad mrtvolami, tratolišti krve a fekáliemi poletovaly miliony masařek. Boty se mi lepily k dláždění. Mrtvoly se už nadýmaly, prohlížel jsem si jejich zelenou a nažloutlou pleť, obličeje beztvaré, jako mají zmlácení lidé. Ten pach byl odporný; a já věděl, že tenhle pach je začátkem i koncem všeho, že je vlastním významem naší existence. Z toho pomyšlení se mi sevřelo srdce. Skupinky vojáků Wehrmacht v plynových maskách se snažily hromady rozebrat a mrtvoly srovnat do řad; jeden z nich zatáhl za paži, ta se utrhla a zůstala mu v ruce; znuděným pohybem ji odhodil na jinou hromadu. „Je jich tu přes tisíc,“ řekl mi Hauptmann skoro šeptem. „Samí Ukrajinci a Poláci, které tu od své invaze drželi ve vězení. Našli jsme tu ženy, dokonce i děti.“ Chtěl jsem zavřít oči nebo si je zakrýt rukou, a zároveň jsem se chtěl dívat, vynadívat se do sytosti a zkusit pohledem pochopit to nepochopitelno přede mnou, to prázdno bez lidské myšlenky. V rozpacích jsem se otočil k důstojníkovi: „Četl jste Platóna?“ Zmateně se na mě podíval: „Cože?“ – „Vlastně nic.“ Otočil jsem se a odešel. Na prvním nádvoříčku vlevo byly dveře, otevřel jsem je, vedly na schody. Vyšel jsem nahoru a bloudil nazdařbůh prázdnými chodbami, pak jsem si všiml točitého schodiště na jedné z věží. Nahoře byla dřevěná lavička ukotvená ve zdivu. Tady jsem cítil pach požáru z města; i to ale bylo lepší, a tak jsem zhluboka dýchal, pak jsem z tabatěrky vytáhl cigaretu a zapálil si. Měl jsem dojem, že mi uvnitř v nose pořád ještě ulpívá puch rozložených mrtvol; abych ho vypudil, vyfukoval jsem kouř nosem, ale docílil jsem jen záchvatu dávivého kašle. Rozhlédl jsem se. Dole pod pevností se rýsovaly malé užitkové zahrádky, tu a tam ovocný strom; za zdí jsem viděl město a zákrut Styru; z téhle strany sem dým nešel a krajinu zalévalo slunce. V klidu jsem kouřil. Pak jsem sešel dolů a vrátil se na hlavní nádvoří. Důstojník Abwehr tam pořád ještě byl. Zvědavě, ale bez ironie se na mě zadíval. „Už je to lepší?“ – „Ano, díky.“ Přinutil jsem se nasadit úřední tón. „Víte, kolik jich přesně je? Potřebuji to do hlášení.“ – „Ještě ne. Snad zítra.“ – „A národnost?“ – „Jak jsem říkal, určitě Ukrajinci, Poláci. Těžko říct, většina z nich nemá papíry. Stříleli je po skupinách, to se pozná, že to provedli rychle.“ – „Jsou tu Židé?“ Udiveně se na mě podíval. „Samozřejmě že ne. Ti to přece provedli.“ Ušklíbl jsem se: „A tak, samozřejmě.“ Obrátil se k mrtvolám a chvilku mlčel. „To je bordel,“ zabručel nakonec. Rozloučil jsem se s ním. Venku se srocovaly děti; jedno z nich se mě na něco zeptalo, ale já nerozuměl jeho jazyku, a tak jsem ho mlčky minul a vrátil se na hudební akademii podat hlášení Kehrigovi.

Nazítří se Sonderkommando konečně dalo do práce. Popravčí četa pod velením Callsena a Kurta Hanse v hradních zahradách zastřelila tři sta Židů a dvacet rabovačů. Já společně s dr. Kehrigem a Sturmbannführerem Vogtem strávil celý den na strategických poradách se zpravodajským důstojníkem 6. armády, Ic/AO Niemeyerem a několika jeho kolegy, mezi nimiž byl i Hauptmann Luley, se kterým jsem se včera setkal v pevnosti a který měl na starosti vojenské zpravodajství. Blobelovi připadalo, že nemáme dost mužstva, a chtěl, aby nám Wehrmacht půjčila svoje lidi; ale Niemeyer se k tomu stavěl formálně, takováto rozhodnutí prý jsou na Generalfeldmarschallovi a veliteli jeho štábu, Oberstu Heimovi. Odpoledne nám na další schůzi Luley napjatým hlasem oznámil, že mezi mrtvými na hradě bylo nalezeno deset německých vojáků, a to brutálně znetvořených. „Byli svázaní a měli uříznutý nos, uši, jazyk a genitálie.“ Vogt se s ním vydal nahoru na hrad a vrátil se bledý jako stěna. „Ano, je to pravda, taková hrůza, jsou to zrůdy.“ Tahle zpráva vyvolala velký rozruch, Blobel chvíli soptil na chodbě a pak se vrátil za Heimem. Večer nám oznámil: „Generalfeldmarschall chce zahájit odvetnou akci. Drtivě udeřit, nahnat těm sviním strach.“ Callsen podal hlášení o dnešních popravách. Proběhly bez zádrhelů, ale způsob, který nařídil von Reichenau, s pouhými dvěma střelci na osobu, měl své nevýhody: pokud jste si chtěli být jistí, že se trefíte, museli jste mířit nikoliv na hruď, ale na hlavu, tím pádem stříkal našim lidem do tváře mozek a krev a střelci si stěžovali. To vyvolalo bouřlivou diskusi. Häfner nadhodil: „Uvidíte, že nakonec dojde na Genickschuss, jako to dělají bolševici!“ Blobel zrudl a mátožně udeřil do stolu: „Meine Herren! Takové řeči jsou nepřijatelné! My nejsme bolševici!… My jsme němečtí vojáci. Sloužíme lidu a Führerovi! Do prdele!“ Otočil se na Callsena: „Jestli jsou vaši lidé tak přecitlivělí, budou fasovat kořalku.“ Pak na Häfnera: „Střílení do týla každopádně nepřipadá v úvahu. Nechci, aby naši muži trpěli pocitem osobní zodpovědnosti. Popravy se budou konat vojenskou metodou a basta.“

Následující dopoledne jsem strávil na AOK; při obsazování města získali krabice plné dokumentů, já je musel s tlumočníkem projít, zejména ty, které náležely NKVD, a rozhodnout, které je třeba dodat Sonderkommandu na přednostní rozbor. Hledali jsme zejména seznamy členů Komunistické strany, pracovníků NKVD a jiných orgánů; mnoho těchto osob muselo zůstat ve městě, vmísili se mezi civilní obyvatelstvo, aby provozovali špionáž a sabotáže, bylo nutno je identifikovat. Před polednem jsem se vrátil na akademii, abych se poradil s dr. Kehrigem. V přízemí vládl jakýsi rozruch; v koutech přešlapovali ve skupinkách muži a bouřlivě si cosi šuškali. Chytil jsem za rukáv jakéhosi Scharführera. „Co se děje?“ – „Já nevím, Herr Obersturmführer. Myslím, že je to kvůli Standartenführerovi.“ – „Kde jsou důstojníci?“ Ukázal mi ke schodišti, které vedlo k místnostem, v nichž jsme byli ubytovaní. Nahoře jsem se potkal s Kehrigem, který se chystal sejít dolů a bručel si: „Tak to už je moc.“ – „Co se děje?“ zeptal jsem se ho. Střelil po mně pohledem, vyhrkl: „Jak chcete pracovat v takových podmínkách?“ a šel dál. Vyšel jsem ještě o pár schodů výš a zaslechl jsem výstřel, zvuk tříštícího se skla a křik. Po odpočívadle před otevřenými dveřmi Blobelova pokoje přecházeli dva důstojníci Wehrmacht a s nimi Kurt Hans. „Co se děje?“ zeptal jsem se Hanse. S rukama za zády mi bradou ukázal k pokoji. Vešel jsem. Blobel seděl na posteli, v botách, ale bez kabátu, a mával pistolí. Callsen, který stál u něj, se ho celý bez sebe snažil chytit za ruku a otočit zbraň proti zdi; jedna okenní tabulka byla pryč; všiml jsem si láhve kořalky na zemi. Blobel byl sinalý, nesouvisle vykřikoval a prskal. Za mnou vešel Häfner: „Co se děje?“ – „Nevím, bylo mi řečeno, že Standartenführer má záchvat.“ – „Pěkně se rozjel, to tedy ano.“ Callsen se otočil: „Á, Obersturmführer. Buďte tak hodný, běžte požádat ty lidi od Wehrmacht, aby nás omluvili a aby přišli později.“ Vycouval jsem a vrazil jsem do Hanse, který se právě rozhodl vejít. „Auguste, dojdi pro doktora,“ řekl Callsen Häfnerovi. Blobel nepřestával hulákat: „To není možné, to není možné, oni nejsou normální, já je zabiju.“ Oba důstojníci Wehrmacht, ztuhlí a bledí, se drželi stranou na chodbě. „Meine Herren…“ spustil jsem. Häfner do mě vrazil a řítil se ze schodů. Hauptmann zaječel: „Ten váš Kommandant se zbláznil! Chtěl nás zastřelit.“ Nevěděl jsem, co na to říct. Hans vyšel za mnou. „Meine Herren, prosíme vás za prominutí. Standartenführer má záchvat a my už jsme poslali pro lékaře. Budeme tuto schůzku muset přeložit na později.“ Blobel v pokoji pronikavě zařval: „Já je zabiju, ty hajzly, pusťte mě na ně.“ Hauptmann pokrčil rameny. „Jestli takhle vypadají vysocí důstojníci SS… Tak to se bez spolupráce s vámi obejdeme.“ Otočil se ke kolegovi a rozhodil rukama. „To snad není možné, oni je asi posbírali v blázincích.“ Kurt Hans zbledl. „Meine Herren! Čest SS…“ I on teď řval. Konečně jsem zasáhl a skočil mu do řeči. „Poslyšte, nevím sice, co se to tu děje, ale zjevně se jedná o medicínský problém. Není třeba se nechat unášet, Hansi. Meine Herren, jak už vám řekl kolega, možná by bylo lepší, kdybyste nás na chvíli omluvili.“ Hauptmann si mě změřil pohledem. „Vy jste dr. Aue, že? Dobrá, jdeme,“ prohodil ke svému kolegovi. Na schodech se minuli se Sperathem, lékařem Sonderkommanda, který šel nahoru v Häfnerově doprovodu: „Vy jste ten doktor?“ – „Ano.“ – „Tak si dejte pozor, mohl by po vás taky střílet.“ Ustoupil jsem, aby Sperath s Häfnerem mohli projít, a pak jsem rovněž vešel do místnosti. Blobel už pistoli odložil na noční stolek a přerývaným hlasem promlouval k Callsenovi: „Snad chápete, že tolik Židů postřílet nemůžeme. Na to by byly potřeba pluhy, pluhy a zaorat je do země!“ Callsen se zadíval na nás. „Auguste, postaráš se prosím na chvilku o Standartenführera?“ Vzal Speratha za paži, odtáhl ho stranou a začal mu něco energicky šeptat. „Do prdele!“ vykřikl Häfner. Otočil jsem se, přetahoval se s Blobelem, který se mu snažil sebrat pistoli. „Herr Standartenführer, Herr Standartenführer, uklidněte se, prosím,“ vykřikl jsem. Callsen se k němu vrátil a začal na něj klidným hlasem mluvit. Přistoupil k němu i Sperath a začal mu měřit puls. Blobel se pokusil vytáhnout pistoli i jemu, ale Callsen mu v tom zabránil. Teď na něj promluvil Sperath: „Poslouchejte, Paule, jste přepracovaný. Budu vám muset dát injekci.“ – „Ne! Injekci ne!“ Blobel vymrštil paži a zasáhl Callsena do obličeje. Häfner sebral láhev, ukázal mi ji a pokrčil rameny: byla skoro prázdná. Kurt Hans pořád stál u dveří, díval se a nic neříkal. Blobel téměř nesrozumitelně vykřikoval: „To ty svině z Wehrmacht by patřilo postřílet! Všechny!“ a pak si začal cosi mumlat. „Auguste, Obersturmführere, pojďte mi pomoct,“ přikázal Callsen. Ve třech jsme Blobela vzali za nohy a v podpaží a položili na postel. Nebránil se. Callsen mu smotal kabát a podložil mu s ním hlavu. Sperath mu vyhrnul rukáv a dal mu injekci. Blobel už vypadal klidněji. Sperath s Callsenem a Häfnerem poodešli ke dveřím, aby se poradili, a já zůstal u Blobela. Vyšinuté oči upíral na strop, v koutcích úst se mu pěnily sliny a pořád ještě si mumlal: „Zaorat, zaorat Židy.“ Pokradmu jsem pistoli schoval do zásuvky; nikdo si toho nevšiml. Blobel zřejmě usnul. Callsen se vrátil k lůžku. „Odvezeme ho do Lublinu.“ – „Jak to, do Lublinu?“ – „Tam mají pro takovéhle případy nemocnici,“ vysvětlil Sperath. „Prostě blázinec,“ utrousil hrubě Häfner. – „Drž hubu, Auguste,“ usměrnil ho Callsen. Na prahu se objevil von Radetzky. „Co je to za bordel?“ Slova se ujal Kurt Hans. „Generalfeldmarschall vydal rozkaz, Standartenführerovi nebylo dobře a nechal se unést. Chtěl střílet po důstojnících Wehrmacht.“ – „Už ráno měl horečku,“ dodal Callsen. Několika slovy von Radetzkému vysvětlil situaci i Sperathův návrh. „Dobře,“ přerušil ho von Radetzky, „uděláme, co říká doktor. Odvezu ho tam sám.“ Působil poněkud pobledle. „A co se týče toho Generalfeldmarschallova rozkazu, už jste začali s přípravami?“ – „Ne, zatím jsme nic nedělali,“ řekl Kurt Hans. – „Dobrá. Callsene, postarejte se tedy o přípravné práce. Häfnere, vy pojedete se mnou.“ – „Proč?“ zeptal se zkormouceně Häfner. – „Protože proto,“ odseknul von Radetzky netrpělivě. „Běžte nechat připravit Standartenführerův opel. Pro všechny případy vezměte rezervní kanystry s benzínem.“ Häfner se nedal: „Nemohl by jet Janssen?“ – „Ne, Janssen bude pomáhat Callsenovi a Hansovi. Souhlasíte, Hauptsturmführere?“ zeptal se Callsena. Callsen zamyšleně potřásl hlavou. „Možná by bylo lepší, abyste tu vy zůstal a já jel s ním, Herr Sturmbannführer. Přebíráte velení.“ Von Radetzky zavrtěl hlavou. „Právě proto si myslím, že bude lepší, když ho doprovodím já.“ Callsen se dál tvářil pochybovačně: „Víte jistě, že byste tu neměl radši zůstat?“ – „Ano, vím. Každopádně nemějte obavy. Za chvíli tu je Obergruppenführer Jeckeln se svým štábem. Většina z nich už je tady, jdu právě od nich. Ujme se celé věci.“ – „Dobře. Protože já, to víte, Aktion tohoto rozsahu…“ Von Radetzkému se rty zvlnily lehkým úsměvem. „Nebojte se. Jděte za Obergruppenführerem a ověřte si, jak je potřeba se připravit; všechno dobře dopadne, to vám zaručuji.“

Za hodinu se důstojníci sešli ve velkém sále. Von Radetzky a Häfner odjeli s Blobelem; než se ho podařilo naložit do opelu, kopal kolem sebe, Sperath mu musel píchnout ještě jednu injekci a Häfner ho přitom držel kolem pasu. Callsen se ujal slova: „Myslím, že jste všichni víceméně obeznámeni se situací.“ Vogt ho přerušil: „Možná bychom si to mohli zrekapitulovat.“ – „Jak chcete. Dnes ráno vydal Generalfeldmarschall rozkaz k provedení odvetné akce za deset umučených německých vojáků, kteří byli nalezeni v pevnosti. Rozkázal, aby byl za každou osobu zavražděnou bolševiky popraven jeden Žid, to jest přes tisíc Židů. Standartenführer tento rozkaz obdržel a patrně to uspíšilo krizi…“ – „Je to možná taky trochu chyba armády,“ ozval se Kurt Hans. „Mohli poslat někoho taktnějšího, než je ten Hauptmann. Ostatně předávat rozkazy takového významu po Hauptmannovi, to je skoro urážka.“ – „Je třeba si uvědomit, že tahle věc vrhá špatné světlo na pověst SS,“ podotkl Vogt. – „Podívejte,“ řekl Sperath rázně, „v tom to není. Říkám vám, že Standartenführerovi nebylo dobře už ráno, měl vysokou horečku. Podle mě začínající tyfus. A tohle nepochybně uspíšilo krizi.“ – „To ano, ale taky dost pil,“ poznamenal Kehrig. – „To je pravda,“ odvážil jsem se ozvat. „Měl v pokoji prázdnou láhev.“ – „Měl střevní problémy,“ opáčil Sperath. „Myslel si, že by mu to mohlo pomoci.“ – „Ať je to jak chce,“ shrnul Vogt, „jsme bez velitele. A kromě toho i bez zástupce velitele. Navrhuji, aby do té doby, než se vrátí Sturmbannführer von Radetzky, velel Sonderkommandu Hauptsturmführer Callsen.“ – „Ale já nemám nejvyšší hodnost,“ namítal Callsen. „Tu máte vy nebo Sturmbannführer Kehrig.“ – „To ano, ale my nejsme operační důstojníci. Vy jste z velitelů Teilkommanda nejstarší.“ – „Já souhlasím,“ řekl Kehrig. Callsen s napjatou grimasou přeskakoval pohledem z jednoho muže na druhého a pak pohlédl na Janssena, který se odvrátil a potřásl hlavou. „Já taky,“ přisadil si Kurt Hans. „Hauptsturmführere, velení je na vás.“ Callsen chvíli mlčel a pak pokrčil rameny: „Dobře. Jak chcete.“ – „Mám dotaz,“ ozval se klidným hlasem Strehlke, náš Leiter II. Otočil se ke Sperathovi: „Doktore, jak na tom podle vás Standartenführer je? Můžeme počítat s tím, že se vrátí brzy, nebo ne?“ Sperath našpulil rty. „To nevím. Těžko říct. Jeho problém je určitě nervové povahy, ale rozhodně má i organické příčiny. Musí se zjistit, jak se bude chovat, až klesne horečka.“ – „Jestli vám dobře rozumím,“ podotkl Vogt, „tak se hned tak nevrátí.“ – „Není to moc pravděpodobné. Rozhodně ne v nejbližších dnech.“ – „Třeba se nevrátí vůbec,“ uklouzlo Kehrigovi. Sál ztichl. Podle všeho nás spojovala společná myšlenka, i když ji nikdo nechtěl vyslovit nahlas: kdyby se Blobel nevrátil, nebylo by to zas tak špatné. Ještě před měsícem ho nikdo z nás neznal a pod jeho velení jsme spadali teprve týden; nicméně jsme už pochopili, že pracovat s ním může být nesnadné, dokonce krušné. Ticho přerušil Callsen: „Poslyšte, to není všechno, musíme začít s přípravou akce.“ – „Jistě, ale právě o to jde,“ ujal se Kehrig znovu energicky slova, „je to naprosto absurdní situace, nesmysl.“ – „Co je absurdní?“ zeptal se Vogt. – „Ty represe přece! Člověk by řekl, že jsme se ocitli ve třicetileté válce! A především, jak chcete najít tisíc Židů? Za jednu noc?“ Zaťukal si na nos. „Od oka? Chcete jim koukat na nosy? Měřit je?“ – „To je pravda,“ uznal Janssen, který až dosud nic neřekl. „To nebude nic lehkého.“ – „Häfner měl takový nápad,“ řekl lakonicky Kurt Hans. „Stačí jim jenom říct, aby si stáhli kalhoty.“ V tu ránu Kehrig vybuchl: „Ale to je naprosto směšné! Vy jste se všichni snad zbláznili!… Řekněte jim to, Callsene.“ Callsen zůstal zachmuřený, ale nedal najevo žádné rozčilení: „Poslyšte, Sturmbannführere, uklidněte se. Nějaké řešení se najde, za chvíli o tom promluvím s Obergruppenführerem. Co se podstaty věci týče, mně se to nelíbí o nic víc než vám. Ale je to rozkaz.“ Kehrig ho upřeně sledoval a kousal se do jazyka; zjevně se snažil vzpamatovat. „A co Brigadeführer Rasch,“ vyrazil ze sebe nakonec, „co na to říká ten? To je koneckonců náš přímý velitel.“ – „Přesně tak, to je další problém. Už jsem se s ním snažil spojit, ale vypadá to, že Gruppenstab je ještě na cestě. Rád bych do Lembergu poslal důstojníka, aby mu podal hlášení a vyžádal si od něj instrukce.“ – „Koho hodláte vyslat?“ – „Myslel jsem na Obersturmführera Aueho. Obejdete se den nebo dva bez něj?“ Kehrig mě oslovil: „Jak jste na tom s těmi spisy, Obersturmführere?“ – „Už jsem jich značnou část roztřídil. Zbývá mi jich odhadem na několik hodin.“ Callsen se podíval na hodinky. „Teď už je každopádně pozdě na to, aby tam dorazil před setměním.“ – „Dobrá,“ rozhodl se Kehrig. „V tom případě to dneska večer dodělejte a vyrazíte brzy ráno.“ – „Výborně… Co chcete, abych udělal, Herr Hauptsturmführer?“ obrátil jsem se na Callsena. „Uvědomte Brigadeführera o situaci a o Kommandantově problému. Vysvětlete mu, jaká rozhodnutí jsme přijali, a řekněte mu, že očekáváme jeho pokyny.“ – „A až tam budete,“ dodal Kehrig, „informujte se o místní situaci. Prý je tam poměrně zmatek, rád bych věděl, co se tam děje.“ – „Zu Befehl.“

Toho večera jsem potřeboval čtyři muže na to, aby přemístili vybrané archivní spisy do úřadovny SD. Kehrig měl mizernou náladu. „Ale prosím vás, Obersturmführere,“ zděsil se při pohledu na krabice, „vždyť jsem vám snad říkal, abyste to vytřídil!“ – „Měl byste vidět, kolik toho tam zbylo, Herr Sturmbannführer.“ – „Možná. Budeme si muset najmout nějaké tlumočníky navíc. Dobře. Auto máte připravené, řeknete si Höflerovi. Vyjeďte brzy. Teď běžte za Callsenem.“ Na chodbě jsem potkal Untersturmführera Zorna, dalšího poddůstojníka, který víceméně pomáhal Häfnerovi. „Á, doktor Aue. Vy máte ale štěstí.“ – „Proč?“ – „Že jedete pryč. Zítra nás čeká hnusná práce.“ Pokýval jsem hlavou. „To rozhodně. Takže už je všechno připravené?“ – „Nevím. Já mám na starosti jenom kordon.“ – „Zorn si pořád stěžuje,“ zabručel Janssen, který k nám přistoupil. – „Vyřešili jste ten problém?“ zeptal jsem se. – „Který?“ – „Ten s Židy. Jak je najít.“ Suše se zasmál: „Aha, tohle! Vlastně to bylo úplně jednoduché. AOK nechalo vytisknout vývěsky: všichni Židé se vyzývají, aby se zítra ráno shromáždili na hlavním náměstí kvůli povinným pracím. Vezmeme ty, co přijdou.“ – „A vy myslíte, že jich přijde dost?“ – „Obergruppenführer říká, že ano, že to vždycky zabere. A když ne, tak zatkneme židovské předáky a pohrozíme jim, že když se nesejde dost lidí, zastřelíme je.“ – „Ach tak.“ – „To je tedy svinstvo,“ zaúpěl Zorn. „Ještě že mám na starosti jenom ten kordon.“ – „Ale aspoň budete u toho,“ ulevil si Janssen. „Ne jako ten hajzl Häfner.“ – „Vždyť za to nemůže,“ namítl jsem. „Chtěl tu zůstat. To Sturmbannführer trval na tom, že s ním Häfner musí jet.“ – „Přesně tak. Proč tu není on?“ Zle se na mě podíval. „To by se mi taky moc líbilo, procházet se po Lublinu nebo po Lembergu.“ Pokrčil jsem rameny a vyrazil za Callsenem. Skláněl se s Vogtem a Kurtem Hansem nad plánem města. „Ano, Obersturmführere?“ – „Chtěl jste se mnou mluvit.“ Callsen se zjevně ovládal víc než odpoledne, vypadal téměř uvolněně. „Řeknete Brigadeführerovi dr. Raschovi, že Obergruppenführer Jeckeln rozkazy armády potvrzuje a přejímá osobní velení Aktion.“ Upíral na mě klidný pohled; Jeckelnovým rozhodnutím z něj očividně spadlo velké břemeno. „Rovněž potvrzuje mou pozici dočasného velitele až do návratu Sturmbannführera von Radetzkého,“ pokračoval, „ledaže by Brigadeführer dával přednost nějaké jiné možnosti. A konečně nám pro Aktion půjčí ukrajinské dobrovolníky a jednu rotu 9. policejního praporu. To je vše.“ Pozdravil jsem a bez dalších řečí odešel. Té noci jsem zůstal dlouho vzhůru; přemítal jsem o Židech, kteří zítra přijdou. Zvolená metoda mi připadala velmi nespravedlivá; potrestáni budou Židé, kteří mají dobrou vůli, ti, kteří budou důvěřovat Říši; ti ostatní, lenoši, zrádci, bolševici, zůstanou schovaní a už je nenajdeme. Jak říkal Zorn, bylo to svinstvo. Byl jsem velice rád, že jedu do Lembergu, čekala mě zajímavá cesta, ale netěšilo mě, že se takhle vyhnu akci; měl jsem sice za to, že taková věc je vážný problém, ale že je potřeba se k němu postavit čelem a vyřešit ho, aspoň sám pro sebe, nikoliv před ním utíkat. Ostatní, Callsen, Zorn, všichni se z toho chtěli vykroutit, každopádně nenést zodpovědnost: to dle mého názoru nebylo správné. Pokud jsme páchali nespravedlnost, bylo potřeba o ní přemýšlet a rozhodnout, zda je nutná a nevyhnutelná, nebo zda k ní došlo jen pro ulehčení, zda je důsledkem lenosti a nedostatečných úvah. Byla to otázka kázně. Věděl jsem, že toto rozhodnutí bylo přijato na mnohem vyšší úrovni, než byla ta naše; nicméně nejsme stroje, rozkazy bylo třeba nejen poslouchat, ale ztotožnit se s nimi; já ovšem pochyboval, a to mi dělalo starosti. Nakonec jsem si chvíli četl a na pár hodin usnul.

Ve čtyři hodiny jsem se oblékl. Höfler, řidič, mě už s nevalnou kávou čekal v kantýně. „Jestli chcete, mám ještě chléb a sýr, Herr Obersturmführer.“ – „Ne, to není potřeba, nemám hlad.“ Mlčky jsem si vypil kávu. Höfler podřimoval. Venku bylo ticho. Připojil se k nám Popp, voják, který mi měl sloužit jako doprovod, a hlučně se pustil do jídla. Vstal jsem a šel jsem si na dvůr zakouřit. Nebe bylo jasné, nad vysokými, ve slabém přísvitu chladnými a lhostejnými zdmi prastarého monastýru se mihotaly hvězdy. Měsíc jsem neviděl. Pak vyšel Höfler a oznámil: „Všechno připraveno, Herr Obersturmführer.“ – „Vzal jsi kanystry s benzínem?“ – „Ano. Tři.“ Popp stál u předních dvířek Opelu Admiral, s puškou vypadal nemotorně a spokojeně. Pokynul jsem mu, aby si nastoupil dozadu. „Doprovod obvykle sedává vpředu, Herr Obersturmführer.“ – „Ano, ale já budu radši, když si sedneš dozadu.“

Za Styrem Höfler odbočil na silnici na jih. Cesta byl značená cedulemi; podle mapy nám měla trvat několik hodin. Bylo krásné, klidné a nerušené pondělní ráno. Spících vesnic jako by se válka příliš netýkala, hlídky nás nechávaly bez problémů projet. Vlevo do nás už nebe bledlo. O něco později se za stromy vyhouplo růžové slunce. K zemi se tiskly jemné chomáče mlhy; mezi vesnicemi se do nedohledna táhly rovinaté lány přerušované lesíky a hustě zarostlými, podsaditými kopečky. Nebe zvolna modralo. „Tady musí být dobrá půda,“ poznamenal Popp. Neodpověděl jsem a on zmlkl. V Radziechowě jsme si udělali přestávku na jídlo. Kraje silnice a škarpy byly zase plné vraků, vesnice hyzdily spálené izby. Provoz sílil, potkávali jsme dlouhé kolony nákladních aut naložené vojáky a proviantem. Kousek před Lembergem jsme museli u zátarasu počkat, než přejedou panzery. Země se chvěla, kolem oken nám vířily prašné spirály, prach se vtíral do spár. Höfler nám s Poppem nabídl cigaretu. Když si zapálil tu svou, zaškaredil se: „To je ale hnus, tyhle sportnixky.“ – „Ještě to ujde,“ řekl jsem. „Člověk nesmí být vybíravý.“ Když tanky přejely, vykročil k nám jeden Feldgendarm a mával na nás, abychom ještě zůstali stát. „Jede další kolona,“ křičel. Dokouřil jsem a dvířky vyhodil špačka. „Popp má pravdu,“ řekl náhle Höfler. „Je to krásná země. Po válce by se tu dalo usadit.“ – „Ty by ses tu usadil?“ zeptal jsem se ho s úsměvem. Pokrčil rameny: „Přijde na to.“ – „Na čem to závisí?“ – „Na úřadech. Jestli to tu je jako u nás, tak to nemá cenu.“ – „A co bys dělal?“ – „Kdybych si mohl vybrat, Herr Obersturmführer? Otevřel bych si obchůdek, jako u nás. Pěknou trafiku, s výčepem, a pak možná i zelinářství, to by se vidělo.“ – „A radši bys podnikal tady než doma?“ Zaťukal na volant. „Doma jsem musel zavřít. Už v osmatřicátém.“ – „Proč?“ – „Ale, to ti parchanti z kartelů, Reemtsma. Rozhodli, že budou člověka zásobovat, jenom když jim za rok vydělá minimálně pět tisíc marek. V naší vesnici je asi šedesát rodin, takže prodat cigaret za pět tisíc… Nedalo se nic dělat, nikdo jiný nedodával. Já měl jedinou trafiku ve vsi, náš Parteiführer stál za mnou, psal Gauleiterovi, zkusili jsme všechno, ale nedalo se nic dělat. Skončilo to u hospodářského soudu a já prohrál, takže jsem musel zavřít. Zelinářství nestačilo. A pak jsem dostal povolávací rozkaz.“ – „Takže u vás ve vsi už nemáte trafiku?“ zeptal se Popp tím svým tlumeným hlasem. – „To je snad jasné, že nemáme.“ – „U nás jsme ji neměli nikdy.“ Přijela druhá kolona panzerů a všechno se zase začalo třást. Jedno z okýnek admirala, které bylo špatně upevněné, v rámu zběsile drnčelo. Ukázal jsem na něj Höflerovi a ten přikývl. Kolona byla nekonečná; fronta musela postupovat plným tempem. Konečně nám Feldgendarm pokynul, že je cesta volná.

V Lembergu vládl chaos. Žádná z hlídek, kterých jsme se ptali, nám nebyla schopná říct, kde je velitelství Sicherheitspolizei a SD; i když bylo město obsazeno už před dvěma dny, nikdo se nenamáhal vyvěsit ukazatele. V podstatě nazdařbůh jsme vyrazili po jakési široké ulici; ústila na dlouhý bulvár rozdělený na dvě části parkem a lemovaný fasádami pastelových barev s roztomilými bílými štuky. Ulice se hemžily lidmi. Mezi německými vojenskými auty jezdily vozy a otevřená nákladní auta, zdobená transparenty a modrožlutými prapory a přeplněná muži v civilu nebo v neúplných uniformách, třímajícími pušky a pistole; křičeli, zpívali, stříleli do vzduchu; na chodnících a v parcích je s jásotem zdravili další muži, někteří ozbrojení, někteří ne, kteří se mísili s lhostejnými německými vojáky. Jakýsi Leutnant od Luftwaffe mi konečně byl schopen ukázat velitelství divize; odtud nás poslali na AOK 17. Po schodech pobíhali důstojníci, vcházeli do kanceláří, vycházeli z kanceláří a bouchali dveřmi; chodby byly plné vykuchaných, rozdupaných sovětských fasciklů; ve foyer postávala skupinka mužů s puškami a s modrožlutými páskami na rukávech civilních šatů; ukrajinsky nebo polsky, to nevím, vedli živou debatu s německými vojáky, kteří se honosili štítky s vyraženým slavíkem. Konečně jsem zaklepal na rameno jednomu mladému majorovi Abwehr: „Einsatzgruppe B? Ti dorazili včera. Zabrali úřad NKVD.“ – „A ten je kde?“ Zemdleně se na mě podíval: „To vůbec netuším.“ Nakonec mi našel jednoho podřízeného, který už tam byl, a dal mi ho k dispozici.

Provoz na bulváru se sunul krokem, pak ho úplně zablokovalo jakési srocení. Vystoupil jsem z opelu a šel jsem se podívat, co se děje. Lidé řvali z plných plic, tleskali; někteří si z blízké kavárny vynesli židle nebo bedny a stoupli si na ně, aby lépe viděli; jiní brali děti na ramena. S námahou jsem se procpal dopředu. Uprostřed davu, ve velkém prázdném kruhu, se promenovali muži v kostýmech, které ukořistili v divadle nebo v muzeu a navlékli je na sebe v bizarních kombinacích. Rokoková paruka s husarským kabátcem z roku 1812, hermelínem lemovaný talár, mongolský kyrys, skotský kilt, napůl římský, napůl renesanční operetní kostým s krejzlíkem; jeden muž měl na sobě uniformu Buďonného jezdectva, doplněnou cylindrem a kožešinovým límcem, a mával dlouhou mauserovkou; všichni byli vyzbrojení obušky nebo puškami. U nohou jim klečelo několik mužů a lízali chodník; tu a tam je některý z kostýmovaných nakopl nebo přetáhl pažbou; většina z nich silně krvácela; dav z plna hrdla řval. Za mnou někdo zmáčkl akordeon; v tu ránu desítky hrdel začaly notovat text, ten člověk v kiltu vytáhl housle, a protože neměl smyčec, brnkal na ně jako na kytaru. Jeden z diváků mě chytil za rukáv a s vyšinutým výrazem na mě zaječel: „Žid, Žid, kaputt!“ Ale to už jsem pochopil. Rázně jsem se mu vytrhl a prorazil si cestu zpátky; Höfler mezitím otočil auto. „Myslel jsem, že by se dalo projet tudy,“ ukázal ten člověk z Abwehr na příčnou ulici. Za malou chvilku jsme se ztratili. Nakonec Höflera napadlo zeptat se jednoho z kolemjdoucích: „NKVD? NKVD?“ – „NKVD kaputt!“ vykřikl ten člověk zvesela. Posunky nám ukázal cestu: bylo to v podstatě dvě stě metrů od AOK, vyrazili jsme špatným směrem. Poslal jsem našeho průvodce zpátky a šel jsem se nahlásit. Bylo mi řečeno, že Rasch má zrovna poradu se všemi svými Leiter a armádními důstojníky; nikdo nevěděl, kdy mě bude moci přijmout. Nakonec se mě ujal jeden Hauptsturmführer. „Vy jste přijel z Lucku? Už o tom víme, Brigadeführer telefonicky mluvil s Obergruppenführerem Jeckelnem. Ale vaše hlášení ho určitě bude zajímat.“ – „Dobrá. Tak já počkám.“ – „To nestojí za to, bude jim to trvat ještě aspoň dvě hodiny. Máte možnost se zajít podívat do města. Hlavně staré město stojí za vidění.“ – „Lidé vypadají nadšeně,“ poznamenal jsem. – „Tak to tedy ano. Než NKVD uprchla, zmasakrovala ve vězeních tři tisíce osob. A pak z lesů vylezli všichni ti ukrajinští a haličští vlastenci. Bůh ví, kde se schovávali, a jsou trošku nervózní. Židy čekají horké chvilky.“ – „A Wehrmacht s tím nic nedělá?“ Mrknul na mě. „Rozkazy z vyšších míst, Obersturmführere. Národ se očišťuje od zrádců a kolaborantů, to není naše věc. Je to vnitřní konflikt. Takže brzy na shledanou.“ Zmizel v kanceláři a já vyšel ven. Střelba doléhající sem z centra připomínala ohňostroj při nějaké lidové veselici. Nechal jsem Höflera a Poppa u opelu a pěšky jsem se vydal k hlavnímu bulváru. Pod podloubím vládla rozjařená atmosféra; dveře a okna kaváren byly dokořán, lidé pili a křičeli; kolemjdoucí mi tiskli ruku; rozesmátý muž mi podal skleničku šampaňského, vypil jsem ji, ale než jsem mu ji stačil vrátit, už byl pryč. Davem jako při karnevalu pochodovali muži nastrojení do kostýmů, někteří měli dokonce masky, působili vesele, děsivě i groteskně. Prošel jsem skrz park; na druhé straně začínalo staré město, které mělo zcela jinou atmosféru než rakouskouherský bulvár: tady se tyčily úzké, pozdně renesanční domy korunované špičatými střechami a s barevnými, leč značně omšelými fasádami, na kterých se vyjímaly barokní kamenné ozdoby. V těchto uličkách bylo mnohem méně lidí. Ve výloze jednoho zavřeného obchodu visel morbidní plakát: byla na něm zvětšená fotografie mrtvol a nápis azbukou; povedlo se mi rozluštit jen „Ukrajina“ a „Židy“. Minul jsem krásný, velký, nepochybně katolický kostel; byl zamčený, a když jsem klepal, nikdo neotvíral. O kus dál zaznívalo z otevřených dveří řinčení rozbíjeného skla, rány, výkřiky; ještě dál ležela tváří dolů ve strouze mrtvola Žida. Skupinky mužů s modrožlutými páskami se bavily s civily; občas muži zašli do některého z domů, a pak byl odtamtud zase slyšet rámus, tu a tam výstřel. Z patra domu přede mnou vyrazil zavřeným oknem nějaký člověk a v dešti střepů se mi rozplácl přímo u nohou; musel jsem uskočit, aby mě sklo nezasáhlo; a zřetelně jsem zaslechl, jak mu temeno při nárazu o dlažbu suše puklo. Z vyraženého okna se vykláněl muž v košili a vojenské čepici; když mě spatřil, zvesela na mě lámanou němčinou zavolal: „Promiňte, Herr deutschen Offizier! Já vás neviděl.“ Byl jsem čím dál tím nervóznější, obešel jsem mrtvolu a pokračoval v cestě. O kus dál se z vrat staré strážní věže vynořil vousatý muž v kněžském hábitu; jakmile mě uviděl, zahnul ke mně: „Herr Offizier! Herr Offizier! Pojďte, pojďte, prosím.“ Německy mluvil lépe než ten defenestrátor, ale měl podivný přízvuk. Téměř násilím mě táhl k vratům. Slyšel jsem křik, divoké vytí; na dvoře kostela několik mužů brutálně, obušky a železnými tyčemi, bilo Židy ležící na zemi. Některá těla už se pod ranami nehýbala; jiná se ještě cukala. „Herr Offizier!“ křičel kněz, „udělejte něco, prosím vás! Jsou přece v kostele.“ Nerozhodně jsem se zastavil u dveří; kněz se mě pokusil odtáhnout za ruku. Nevím, na co jsem myslel. Jeden z Ukrajinců si mě všiml, něco svým druhům řekl a ukázal na mě hlavou; zaváhali a nechali mlácení; kněz na ně vychrlil záplavu slov, kterým jsem nerozuměl, a pak se na mě otočil: „Řekl jsem, že jim přikazujete, aby toho nechali. Řekl jsem jim, že kostely jsou posvátná místa a oni že jsou prasata, a že kostely jsou pod ochranou Wehrmacht, a jestli odtud neodejdou, tak budou zatčeni.“ – „Já jsem tu sám,“ řekl jsem. – „Na tom nesejde,“ opáčil kněz. Vyštěkl ještě pár ukrajinských slov. Muži zvolna sklonili obušky. Jeden z nich se na mě obrátil se vzrušeným proslovem, z něhož jsem rozuměl jen slovům „Stalin“, „Halič“ a „Židé“. Jiný si na těla odplivl. Dlouho nerozhodně váhali; kněz vykřikl ještě pár slov; muži nechali Židy být, jeden po druhém vyšli nahoru a mlčky zmizeli na ulici. „Díky,“ řekl mi kněz, „díky.“ Běžel k Židům, aby zjistil, jak na tom jsou. Dvůr se mírně svažoval: na spodním konci ke kostelu přiléhalo krásné sloupořadí se zelenou mosaznou střechou. „Pomozte mi,“ řekl kněz. „Tenhle je ještě živý.“ Vzal ho v podpaží a já ho zvedl za nohy; zjistil jsem, že je to mladík, kterému sotva začaly růst vousy. Hlava mu přepadla dozadu, po vlnitých vlasech mu stékal pramínek krve a na dlažbě zůstávaly velké, zářivé kapky. Srdce se mi velice silně rozbušilo; ještě nikdy jsem nenesl umírajícího. Museli jsme obejít kostel, kněz kráčel pozadu a německy hartusil: „Nejdřív bolševici, pak ta ukrajinská zvěř. Proč vaše armáda nezasáhne?“ Na konci byl klenutý průchod vedoucí na malý dvůr a za ním dveře kostela. Pomohl jsem knězi donést Žida dovnitř a položit ho na lavici. Zavolal; z chrámové lodi se vynořili dva muži, stejně vousatí a zachmuření jako on, ale v obleku. Prohodil k nim něco v podivném jazyce, který neměl nic společného s ukrajinštinou, s ruštinou ani s polštinou. Všichni tři společně vyšli na dvůr před vchodem; jeden z nich se uličkou vydal dozadu, druzí dva vykročili k Židům. „Poslal jsem pro lékaře,“ řekl kněz. – „Co to tu je?“ zeptal jsem se ho. Zastavil se a upřel na mě oči. „To je arménská katedrála.“ – „Takže v Lembergu jsou Arméni?“ podivil jsem se. Pokrčil rameny. „O hodně déle než Němci nebo Rakušáci.“ On a jeho přítel začali přenášet dalšího Žida, který slabě sténal. Krev zvolna stékala po kamenných deskách svažitého dvora ke sloupořadí. Pod arkádami jsem si všiml náhrobních kamenů zabudovaných do dlažby a zdi a pokrytých nápisy v tajemném písmu, nepochybně arménském. Došel jsem k nim: písmena vytesaná do naplocho zazděných náhrobků se plnila krví. Rychle jsem se odvrátil. Padla na mě tíseň, sklíčenost; zapálil jsem si. Pod sloupořadím byla zima. Na dvoře slunce svítilo na čerstvé louže krve a vápencové desky, na těžká těla Židů, na jejich černé a hnědé obleky z hrubého sukna, nasáklé krví. Kolem hlav bzučely mouchy a sedaly na rány. Kněz se k nim vrátil. „A ti mrtví?“ prohodil ke mně. „Tady je nechat nemůžeme.“ Ale já naprosto neměl v úmyslu mu pomáhat; představa, že bych se některé z těch mrtvol měl dotknout, mi byla odporná. Vydal jsem se k vratům, mrtvolám se obloukem vyhnul a vyšel na ulici. Byla prázdná, nazdařbůh jsem vyrazil vlevo. Kousek dál se ukázalo, že ulice je slepá; vpravo mě ale dovedla na náměstí, kterému vévodil impozantní barokní kostel s rokokovými ornamenty, s vysokým portálem lemovaným sloupy a s měděnou kupolí. Vystoupal jsem po schodech a vešel. Rozlehlá klenba lodi zlehka spočívala na kroucených sloupech, vitrážovými okny dovnitř padalo denní světlo a barevně pableskovalo na zlacených sochách; až dozadu se táhly řady leštěných tmavých lavic. Ve vápnem bílené vstupní předsíni jsem si všiml postranních dveří, nízkých, ze starého dřeva pobitého železem; opřel jsem se do nich; několik kamenných schodů vedlo do široké, nízké chodby, kam okénky dopadalo světlo. U protější stěny stály vitríny plné kultovních předmětů; některé byly podle mého mínění velice staré a překrásně vypracované. K mému překvapení byly v jedné z vitrín vystavené předměty židovské: hebrejské svitky, modlitební šály, staré rytiny zobrazující Židy v synagoze. Na knihách v hebrejštině byla německy uvedená jména tiskařů: Lwow, 1884; Lublin, 1853, bei Schmuel Berenstein. Uslyšel jsem kroky a zvedl hlavu: mířil ke mně mnich s tonzurou. Na sobě měl bílý dominikánský hábit. Zastavil se u mě. „Dobrý den,“ pozdravil německy. „Mohu vám nějak pomoci?“ – „Co to tady je?“ – „Jste v klášteře.“ Ukázal jsem na regály: „Ne, já myslím tohle všechno.“ – „Tady? To je naše muzeum náboženství. Všechny ty předměty pocházejí ze zdejšího kraje. Prohlédněte si je, jestli chcete. Obyčejně si za to říkáme o malý příspěvek, ale dnes je to zadarmo.“ Pokračoval dál a nehlučně zmizel v okovaných dveřích. O něco dál, tam, odkud se objevil, chodba zahýbala do pravého úhlu; ocitl jsem se v nevelkém ambitu lemovaném nízkou zídkou a uzavřeném okny vsazenými mezi sloupy. Mou pozornost upoutala dlouhá, nízká vitrína. Na zdi byl připevněný reflektorek, který ozařoval její vnitřek. Sklonil jsem se: spočívaly tam dvě propletené kostry napůl zasypané vyschlou hlínou. Ta větší i přes velké měděné náušnice položené na lebce nepochybně patřívala muži; ležel na zádech, ta druhá kostra, ženská, se choulila na boku v jeho náručí a s nohama přehozenýma přes jeho nohu. Bylo to krásné, nic takového jsem nikdy neviděl. Marně jsem se snažil rozluštit popisku. Kolik století už takhle leží, zapletení jeden do druhého? Ta těla musela být velice stará, určitě pocházela z pradávných dob; ta žena byla nepochybně obětována a uložena do hrobu s mrtvým náčelníkem; tak se to, jak jsem věděl, v primitivních údobích dělávalo. Ale takové rozumové úvahy nebyly nic platné; byla to zkrátka a dobře poloha po milování, utopená ve vášni, překypující něhou. Pomyslel jsem na svou sestru a stáhlo se mi hrdlo: ta by se při tom pohledu rozplakala. Cestou ven už jsem nikoho nepotkal; venku  jsem se vydal přímo na opačnou stranu náměstí. Za ní se otevíralo další rozlehlé náměstí, v jehož středu stála veliká nevzhledná budova s věží uprostřed, obklopená několika stromy. Kolem tohoto náměstí se mačkaly úzké, velkolepě zdobené domy, každý v jiném stylu. Za ústřední budovou se hemžil rozjařený dav. Vyhnul jsem se mu, vydal se doleva, obešel rozlehlou katedrálu a minul kamenného anděla, láskyplně nesoucího v náručí kříž, a hned za ním unylého Mojžíše s kamennými deskami a zamyšleného světce v rozedraném rouchu, stojícího na lebce a zkřížených hnátech, atributu skoro stejném jako znak, který jsem měl vyšitý na čapce. Do uličky za katedrálou někdo vynesl pár stolů a židlí. Bylo mi horko, byl jsem unavený, kavárnička vypadala prázdně, a tak jsem se posadil. Ven vyšlo děvče a oslovilo mě ukrajinsky. „Máte pivo? Pivo?“ zkusil jsem to německy. Zavrtěla hlavou. „Piva nětu.“ Tomu jsem rozuměl. „Kávu? Kava?“ – „Da.“ – „Voda?“ – „Da.“ Zaběhla do lokálu a vrátila se se sklenicí vody, kterou jsem vypil na jeden zátah. Pak mi přinesla kávu. Už byla oslazená a já ji nevypil. Zapálil jsem si cigaretu. Dívka se vrátila a všimla si kávy. „Káva? Ne dobrá?“ zeptala se lámanou němčinou. – „Cukr. Nět.“ – „Á.“ Usmála se, kávu odnesla a přinesla mi jinou. Ta byla silná, neslazená, vypil jsem ji horkou. Vpravo ode mě, u paty katedrály, mi zakrývala výhled na hlavní náměstí kaple pokrytá černými pásy basreliéfů. Právě kolem ní procházel muž v německé uniformě, který si spleť výjevů podrobně prohlížel. Zpozoroval mě a vydal se ke mně; všiml jsem si jeho epolet, spěšně jsem vstal a pozdravil. Oplatil mi pozdrav: „Dobrý den! Takže Němec?“ – „Ano, Herr Hauptmann.“ Vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Výborně. Mohu si přisednout?“ – „Samosebou, Herr Hauptmann.“ Dívka se opět vynořila. „Dáte si kávu s cukrem, nebo bez cukru? Nic jiného nemají.“ – „S cukrem, prosím.“ Vysvětlil jsem dívce, že má přinést ještě dvě kávy a cukr zvlášť. Pak jsem se zase posadil k Hauptmannovi. Podal mi ruku. „Hans Koch. Jsem u Abwehr.“ Pak jsem se představil já. „Aha, tak vy jste od SD? Nevšiml jsem si nášivek. To je dobře, to je dobře.“ Tento Hauptmann působil poměrně sympaticky: muselo mu být něco přes padesát, měl bříško a kulaté brýle. Přízvuk měl jižní, trochu jako vídeňský. „Vy jste asi Rakušák, že, Herr Hauptmann?“ – „Ano, ze Štýrska. A vy?“ – „Můj otec pochází z Pomořan. Ale já se narodil v Alsasku a žil jsem všude možně.“ – „Jistě, jistě. Jste na procházce?“ – „Dá se to tak říct.“ Potřásl hlavou. „Já tu mám schůzku. Tady vedle, za chvilku.“ – „Schůzku, Herr Hauptmann?“ – „Víte, když nás zvali, tvrdili, že se bude jednat o kultuře, ale já si myslím, že to bude politická schůze.“ Naklonil se ke mně, jako kdyby se mi chtěl s něčím důvěrným svěřit: „Delegovali mě, protože mě považují za odborníka na ukrajinské národní otázky.“ – „A jste?“ Zprudka se zaklonil. „Ale vůbec ne! Já jsem profesor teologie. Trochu se vyznám v problémech byzantského ritu, ale to je tak všechno. Určitě mě jmenovali, protože jsem sloužil v císařské armádě, jako Leutnant za světové války, to víte, nejspíš si řekli, že se v národnostních otázkách vyznám; ale já byl tenkrát na italské frontě, a ještě ke všemu v zásobování. Je pravda, že jsem měl chorvatské kolegy…“ – „Mluvíte ukrajinsky?“ – „Ani jedno mizerné slovíčko. Ale mám tu s sebou tlumočníka. Zrovna popíjí na náměstí s lidmi z OUN.“ – „Z OUN?“ – „Ano. Vy nevíte, že dnes ráno převzali moc? Tedy aspoň se zmocnili rozhlasu. A pak učinili prohlášení, jestli jsem to dobře pochopil, týkalo se obnovení Ukrajinského státu. Proto teď musím jít na tu schůzku. Slyšel jsem, že metropolita novému státu požehnal. Vypadá to, že jsme ho o to požádali my, ale přesně do věci zasvěcený nejsem.“ – „Jaký metropolita?“ – „Samozřejmě řeckokatolický. Pravoslavní nás nenávidí. Stalina nenávidí taky, ale nás víc.“ Chystal jsem se ho ještě na něco zeptat, ale byl jsem hrubě přerušen: zpoza katedrály s křikem vyrazila obtloustlá polonahá žena v roztrhaných punčochách; vrhla se mezi stolky, zakopla, jeden převrátila a s pištěním se nám rozplácla u nohou. Bílou kůži měla pruhovanou modřinami, ale krvácela jen trochu. Za ní klidně kráčeli dva bodří kolohnáti s páskami na rukávech. Jeden z nich se na nás obrátil špatnou němčinou: „Promiňte, Offizieren. Kein Problem.“ Ten druhý zvedl ženu za vlasy a vrazil jí pěst do břicha. Škytla a s usliněnými rty zmlkla. První muž ji kopnul do zadku a žena se zase dala do běhu. Se smíchem vyrazili za ní a klusem zmizeli za kaplí. Koch se chopil své lodičky a zase si otřel čelo, já mezitím zvednul převržený stolek. „Ti místní jsou opravdu zvířata,“ poznamenal jsem. – „Ach ano, v tom s vámi souhlasím. Myslel jsem ovšem, že je v tom podporujete?“ – „To by mě překvapilo, Herr Hauptmann. Ale zrovna jsem přijel, nejsem v obraze.“ Koch pokračoval: „V AOK jsem zaslechl, že Sicherheitsdienst nechal vytisknout plakáty a ty lidi navádí. Aktion Petljuratomu říkají. Znáte ho? Ukrajinský vůdce. Myslím, že ho v šestadvacátém nebo sedmadvacátém roce zavraždil nějaký Žid.“ – „Tak vidíte, že jste přece jen odborník.“ – „Ale ne, jen jsem si zrovna přečetl nějaká hlášení.“ Dívka právě vyšla z kavárny. Usmála se na mě a gestem mi naznačila, že káva je na účet podniku. Stejně jsem neměl zdejší peníze. Podíval jsem se na hodinky. „Omlouvám se, Herr Hauptmann. Musím jít.“ – „Ale prosím.“ Stiskl mi ruku. „Hodně odvahy.“

Nejkratší cestou jsem opustil staré město a namáhavě jsem se prodíral rozjařeným davem. Na Gruppenstabu vládl živý ruch. Uvítal mě stejný důstojník jako předtím. „Á, to jste zase vy.“ Brigadeführer dr. Rasch mě konečně přijal. Srdečně mi stiskl ruku, ale v masivní tváři měl i nadále přísný výraz. „Sedněte si. Co se stalo se Standartenführerem Blobelem?“ Neměl čepici a ve světle žárovky se mu vysoké, vypouklé čelo lesklo. Vylíčil jsem mu, jak se Blobel zhroutil. „Podle lékaře to byla horečka a přepracování.“ Našpulil masité rty. Zapátral mezi papíry na stole a jeden list mi podal. „Ic pro AOK 6 mi napsal stížnost na jeho vyjadřování. Je pravda, že vyhrožoval důstojníkům Wehrmacht?“ – „To je přehnané, Herr Brigadeführer. Pravda je, že blouznil, mluvil nesouvisle. Ale nemířil tím na nikoho konkrétního, byl to následek nemoci.“ – „Dobře.“ Zeptal se mě ještě na několik dalších věcí a pak mi naznačil, že setkání je u konce. „Sturmbannführer von Radetzky už se vrací do Lucku, nahradí Standartenführera, než ten se zotaví. Připravíme mu rozkazy a další dokumenty. Pokud jde o dnešní noc, zajděte na správu za Hartlem, ten vás někam uloží.“ Odešel jsem a vydal se hledat kancelář Leitera I; jeden z jeho podřízených mi dal poukázky. Pak jsem zase sešel dolů, abych našel Höflera a Poppa. Na chodbě jsem narazil na Thomase. „Maxi!“ Poklepal mi na rameno a mě zalila vlna radosti. „To jsem rád, že tě vidím. Co tu děláš?“ Vysvětlil jsem mu to. „A dokdy tu zůstaneš? Do zítřka? To je vynikající. Jdu s lidmi z Abwehr na večeři do jedné malé a velice dobré restaurace. Půjdeš s námi. Už ti našli spaní? Žádný luxus to tu není, ale povlečení budeš mít čisté. Dobře že jsi nepřijel včera; to tu byl doopravdy binec. Než Rudí odtáhli, všechno tady vydrancovali, a než jsme přišli my, ještě to tu prošli Ukrajinci. Vzali jsme si na úklid Židy, ale trvalo to spoustu hodin a spát jsme šli až ráno.“ Dohodli jsme se, že se sejdeme v zahradě za budovou, a pak jsem odešel. Popp chrápal v autě, Höfler hrál s policisty karty; vysvětlil jsem mu, jak se věci mají, a šel jsem si do zahrady při čekání na Thomase zakouřit.

Thomas byl můj dobrý přítel a já byl opravdu velice rád, že ho zase vidím. Znali jsme se už několik let; v Berlíně jsme spolu často chodili na večeři; občas mě s sebou bral do nočních klubů nebo na koncerty. Uměl si užívat a vyznal se v tlačenici. Měl ostatně velký podíl na tom, že jsem se ocitl v Rusku; rozhodně mi to přinejmenším navrhl. Ale celý tenhle příběh se začal odvíjet už o něco dřív. Na jaře 1939, to jsem právě dodělal doktorát a nastoupil k SD, se hodně mluvilo o válce. Po Čechách a Moravě se Führer soustředil na Danzig; šlo především o to, předem odhadnout reakci Francie a Velké Británie; většinou panoval ten názor, že kvůli němu válku riskovat nebudou, jako ji neriskovali kvůli Praze; obsadily ovšem západní hranici Polska a začaly znovu co nejrychleji zbrojit. Zapřádal jsem o tom dlouhé debaty s doktorem Bestem, svým nadřízeným a v řadách SD také tak trochu mým mentorem. Tvrdil, že teoreticky bychom se války nemuseli bát; válka je logickým vyústěním Weltanschauung. Citoval Hegela a Jüngera a argumentoval tím, že stát nemůže dosáhnout ideální jednoty jinak než válkou: „Je-li jedinec negací státu, pak válka je negací této negace. Válka je okamžikem absolutní socializace kolektivní existence lidu, Volk.“ Vysoká místa měla ovšem prozaičtější starosti. V srdci von Ribbentropova ministerstva, v Abwehr i přímo v našem vnějším oddělení každý posuzoval situaci po svém. Jednou si mě zavolal der Chef, Reinhard Heydrich. Bylo to poprvé, a když jsem vstupoval do jeho kanceláře, vzrušení se ve mně mísilo s úzkostí. Soustředěně vyřizoval hromadu jakýchsi hlášení, a než mi konečně dal pokyn, abych se posadil, stál jsem před ním několik minut v pozoru. Měl jsem čas si ho prohlédnout zblízka. Samozřejmě už jsem měl možnost ho několikrát vidět, například při poradách nebo na chodbách Prinz-Albrecht-Palais; ale jestliže zdálky vypadal jako ztělesněný nordický Übermensch, zblízka působil zvláštním, lehce nevýrazným dojmem. Nakonec jsem usoudil, že to zřejmě bude věc proporcí: pod abnormálně vysokým a klenutým čelem byla ústa příliš široká a rty příliš masivní na ten úzký obličej; jeho dlaně se zdály přehnaně dlouhé, jako kdyby měl k pažím připevněné nějaké neklidné chaluhy. Oči měl malé, příliš blízko posazené, a jakmile je ke mně zvedl, nezůstaly ani chvilku v klidu; a když mě konečně oslovil, připadal mi jeho hlas na muže tak mohutného příliš vysoký. Působil na mě rušivě zženštilým dojmem, což ho činilo ještě zlověstnějším. Používal rychlé, úsečné, napjaté věty; téměř nikdy je nedokončil; smysl však byl vždy jasný a zřejmý. „Mám pro vás úkol, doktore Aue.“ Reichsführer nebyl spokojený se zprávami o záměrech západních mocností, které dostával. Chtěl, aby bylo vytvořeno ještě jedno hodnocení, které by bylo nezávislé na zahraničním oddělení. Všichni věděli, že v těchto zemích existují silné pacifistické proudy, a to zejména v nacionalistických nebo fašizujících kruzích; těžko se ale odhadovalo, jaký mají vliv na jednotlivé vlády. „Jestli se nemýlím, dobře se vyznáte v Paříži. Podle svého spisu jste byl ve spojení s místy blízkými Action Française. Od té doby si tihle lidé vydobyli jistou pozici.“ Zkusil jsem k tomu něco říct, ale Heydrich mě přerušil: „O to nejde.“ Chtěl, abych se vydal do Paříže, abych obnovil své staré známosti a jejich prostřednictvím zhodnotil skutečnou politickou váhu pacifistických kruhů. Měl jsem tam odjet pod záminkou prázdnin po konci studia. A samozřejmě jsem všem, kdo budou ochotni mě poslouchat, měl opakovat, že národně-socialistické Německo má s Francií mírumilovné záměry. „Pojede s vámi dr. Hauser. Ale hlášení podáte každý zvlášť. Standartenführer Taubert vám dodá finance a potřebné dokumenty. Je vám všechno jasné?“ Po pravdě řečeno jsem nerozuměl vůbec ničemu, ale utnul mě. „Zu Befehl, Herr Gruppenführer,“ víc jsem toho říct nestihl. – „Dobře. Vrátíte se koncem července. Odchod.“

Šel jsem za Thomasem. Byl jsem rád, že jede se mnou; za studií strávil ve Francii několik let, francouzštinu měl dokonalou. „No tohle! Jak se to tváříš?“ prohodil, jakmile mě uviděl. „Měl bys být rád. Úkol, svěřili ti úkol, to přece není maličkost.“ Rychle jsem si uvědomil, že je to vlastně výhra. „Uvidíš. Jestli budeme mít úspěch, otevře nám to spoustu dveří. Věci se už brzy pohnou, a pro ty, kdo budou umět využít správné chvíle, bude práce dost.“ Byl za Schellenbergem, který byl pokládán za Heydrichova hlavního poradce v zahraničních záležitostech; Schellenberg mu podrobně vysvětlil, co se po nás žádá. „Abyste zjistili, kdo válku chce a kdo ne, na to stačí číst noviny. Ošemetnější bude odhadnout, jakou má čí názor doopravdy váhu. A pak hlavně to, jaký je skutečný vliv Židů. Führer je, jak se zdá, přesvědčen, že chtějí Německo zatáhnout do další války; ale podpoří je Francouzi? To je otázka.“ Od srdce se zasmál: „Kromě toho se v Paříži dobře jí! A jsou tam krásná děvčata.“ Pověření jsme plnili bez potíží. Vyhledal jsem své přátele, Roberta Brasillacha, který se právě chystal vyrazit se svou sestrou Suzanne a švagrem Bardèchem do Španělska na cestu karavanem, Blonda, Rebateta i jiné méně důvěrné kamarády, všechny své staré spolužáky z přípravky a studií na ELSP. Přiopilý Rebatet mě po večerech tahal Latinskou čtvrtí, aby mi poskytl vědecký výklad k nápisům čerstvě vyvedeným na zdech vápnem, MENE, TEKEL, UFARSIN na fasádě Sorbonny; ve dne mě občas vzal k Célinovi, který byl v té době na vrcholu slávy a právě vydal svůj druhý pamflet sžíravý jako kyselina; v metru mi z něj Poulain, Brasillachův přítel, citoval celé pasáže: Mezi Francouzi a Němci neexistuje žádná zásadní, nevyléčitelná nevraživost. Existuje ovšem nepřetržité, neutuchající židobritské pletichaření, které se ze všech sil snaží zabránit tomu, aby se Evropa přetvořila v jeden blok, v jednotnou franko-německou masu, jaká tu existovala před rokem 843. Celá geniální židobritská myšlenka spočívá v tom, že nás ženou z jednoho konfliktu do druhého, od jednoho masakru ke druhému, ženou nás do řezničin, z nichž my, Francouzi a Němci, pravidelně, pokaždé vycházíme zubožení, vykrvácení, zcela vydaní na milost a nemilost židům z City. Pokud jde o Gaxotta i o samotného Roberta, o kterých v L’Humanité prohlašovali, že jsou ve vězení, ti všem, kdo jim popřáli sluchu, vysvětlovali, že celá francouzská politika se řídí astrologickými spisy Trarieuxe d’Egmont, kterému se podařilo přesně předpovědět datum Mnichova. Špatné znamení bylo, že francouzská vláda právě vyhostila Abetze a další německé diplomaty. Všechny zajímalo, co si o tom myslím já: „Od té doby, co Versailleská smlouva skončila na smetišti dějin, už pro nás žádná francouzská otázka neexistuje. V Německu si nikdo žádné nároky na Alsasko nebo Lotrinsko nedělá. S Polskem ovšem tak docela vypořádaní nejsme. Nechápeme, co nutí Francii se do toho vměšovat.“ Což byl ovšem fakt, francouzská vláda se do této věci skutečně vměšovat chtěla. Ti, kdo neuznávali židovskou teorii, obviňovali Anglii: „Chtějí chránit impérium. To je jejich politika už od dob Napoleona: na kontinentu nesmí být žádná jednotná mocnost.“ Jiní si zase mysleli, že Anglie naopak k intervenci nejeví žádnou zvláštní ochotu a že francouzská generalita, která sní o spojenectví s Ruskem, chce Německo porazit, než bude příliš pozdě. Přes své nadšení ovšem byli mí přátelé skeptičtí: „Francouzská pravice chčije proti větru,“ řekl mi jednoho večera Rebatet. „Otázka cti.“ Všichni jako by s nelibostí uznávali, že dříve nebo později válka bude. Pravice obviňovala levici a Židy; levice a Židé samosebou obviňovali Německo. Thomase jsem vídal zřídka. Jednou jsem ho vzal do baru, kde jsem měl sraz s redaktory týdeníku Je Suis Partout, a představil jsem ho jako spolužáka z univerzity. „To je tvůj Pyladés?“ prohodil ke mně jízlivě Brassillach v řečtině. „Přesně tak,“ opáčil Thomas týmž jazykem, modulovaným jeho jemným vídeňským přízvukem. „A on je můj Orestés. Pozor na to, co dokáže pevné přátelství.“ On sám rozvíjel kontakty spíše v obchodním prostředí; takže zatímco já jsem se musel spokojit s vínem a paštikou v podkrovních bytech přeplněných vzrušenou mládeží, on ochutnával husí játra v těch nejlepších restauracích ve městě. „Taubert to zaplatí,“ smál se. „Proč si odříkat?“

Po návratu do Berlína jsem sepsal zprávu. Mé závěry byly pesimistické, ale střízlivé: francouzská pravice je v zásadě proti válce, ale politickou váhu má jen malou. Vláda, ovlivněná Židy a britskými plutokraty, rozhodla, že německá expanze, a to dokonce i v rámci přirozeného Grossraumu, představuje pro francouzské zájmy hrozbu; do války půjde, nikoliv ve jménu samotného Polska, ale ve jménu svých závazků k Polsku. Předal jsem zprávu Heydrichovi; jednu kopii jsem na jeho žádost dal i Werneru Bestovi. „Myslím, že máte nesporně pravdu,“ řekl mi Best. „Ale tohle oni slyšet nechtějí.“ S Thomasem jsem své hlášení neprobíral; když jsem mu nastínil obsah, znechuceně se ušklíbl. „Tys ale vážně vůbec nic nepochopil. Člověk by řekl, že jsi zrovna přijel z nejzapadlejšího kouta Frank.“ On napsal pravý opak: že francouzští průmyslníci jsou v zájmu vývozu proti válce, že stejně na tom je francouzská armáda, a že vláda opět skloní hlavu před hotovou věcí. „Ale vždyť dobře víš, že to tak nebude,“ ohradil jsem se. – „A není nám jedno, jak to bude? Jak se to nás dvou týká? Reichsführerovi jde jen o jediné: ujistit Führera, že může s Polskem naložit tak, jak má v úmyslu. A o to, co bude dál, se budeme starat pak.“ Zavrtěl hlavou: „Reichsführer tu tvoji zprávu ani neuvidí.“

Samozřejmě měl pravdu. Na to, co jsem Heydrichovi poslal, nepřišla žádná reakce. Když pak za měsíc Wehrmacht napadla Polsko a Francie a Velká Británie nám vyhlásily válku, Thomas byl přidělen k jedné z Heydrichových elitních Einsatzgruppen, a mě nechali živořit v Berlíně. Záhy jsem pochopil, že jsem se v nekonečných národně-socialistických hrách nechal zásadně svést z cesty, že jsem si mylně vyložil nejednoznačné signály shora, že jsem nesprávně odhadl Führerovu vůli. Mé rozbory byly přesné, ty Thomasovy chybné; jeho odměnili záviděníhodným místem s možností postupu, mě hodili do starého železa. Během následujících měsíců jsem z jistých náznaků vydedukoval, že v RSHA, nově zřízeném po neoficiálním sloučení SP a SD, Bestův vliv slábne, a to i přesto, že byl jmenován do čela dvou oddělení; zato Schellenbergova hvězda den ode dne stoupala; můj přítel měl zvláštní, neomylné nadání být na správném místě nikoliv ve správný okamžik, ale ještě těsně před ním; proto působil, jako by tam byl odjakživa a jako by ho změny v úřední hierarchii jen zachytily. Kdybych býval dával pozor, pochopil bych to dřív. Teď jsem měl podezření, že mé jméno zůstává spojené s Bestem a také s pojmy byrokrat, úzkoprsý právník, nedostatečně aktivní, nedostatečně rázný. Budu moci dál sepisovat právní rozklady, na to bylo lidí potřeba, ale to bude všechno. A v červnu následujícího roku Werner Best na úřad v RSHA, k jehož vzniku přispěl možná víc než kdokoliv jiný, rezignoval. Tehdy jsem dobrovolně požádal o post ve Francii; dostalo se mi odpovědi, že mých služeb bude víc třeba v právním oddělení. Best byl mazaný, měl přátele a zastánce jinde; jeho publikační činnost už několik let směřovala od trestního a ústavního práva k právu mezinárodnímu a teorii Grossraumu, „velkého prostoru“, kterou společně s mým bývalým profesorem Reinhardem Höhnem a několika dalšími intelektuály rozvinul jako protiváhu k teoriím Carla Schmitta; svou partii sehrál zručně a dostal vysokou funkci ve vojenské administrativě ve Francii. Mně publikační činnost ani nepovolili.

Když Thomas přijel na dovolenou, můj dojem mi potvrdil: „Já ti říkal, že děláš pitomost. Všichni, se kterými se počítá, jsou v Polsku.“ Dodal, že prozatím toho pro mě moc udělat nemůže. Hvězdou byl momentálně Schellenberg, Heydrichův chráněnec, a Schellenberg mě neměl rád, myslel si o mně, že jsem zaspal. Pokud jde o Ohlendorfa, mou druhou oporu, ten měl dost starostí se svým vlastním místem, natož aby ještě mohl myslet na mě. Možná jsem měl zajít za bývalými šéfy svého otce. Ale tenkrát byli všichni poněkud zaneprázdnění.

Nakonec byl tím, kdo uvedl věci do pohybu, přece jen Thomas. Z Polska byl převelen do Jugoslávie a do Řecka, odkud se vrátil jako Hauptsturmführer a s několika vyznamenáními. Už nosil zásadně jen uniformu, střiženou stejně elegantně jako předtím obleky. V květnu 1941 mě pozval na večeři k Horcherovi, do známé restaurace na Lutherstrasse. „Platím já,“ prohlásil a smál se přitom na celé kolo. Objednal šampaňské a napili jsme se na vítězství: „Sieg Heil!“ Na vítězství uplynulá i na ta budoucí, dodal; jestlipak je mi známo, jak to vypadá v Rusku? „Něco jsem zaslechl,“ připustil jsem, „ale to je všechno.“ Usmál se: „Zaútočíme. Příští měsíc.“ Pro dokonalý dojem se odmlčel. „Bože můj,“ uklouzlo mi konečně. – „Žádný Bůh není. Je jen Adolf Hitler, náš Führer, a nepřemožitelná síla německé Reich. Právě sbíráme tu největší armádu v dějinách lidstva. Za pár týdnů je rozdrtíme.“ Napili jsme se. „Poslyš,“ řekl konečně. „Der Chef právě dává dohromady několik Einsatzgruppen, které mají doprovodit bojové oddíly Wehrmacht. Budou to jednotky zvláštního určení, jako v Polsku. Mám důvod se domnívat, že přijmou každého nadaného mladého důstojníka SS, který se dobrovolně přihlásí.“ – „Už jsem se zkoušel hlásit. Do Francie. Odmítli mě.“ – „Tentokrát tě neodmítnou.“ – „A ty tam jedeš?“ Zlehka rozhoupal šampaňské ve sklence. „Samozřejmě. Přidělili mě k jednomu z Gruppenstäbe. Každá skupina řídí několik Kommandos. Jsem si jistý, že by tě mohli umístit do některého Kommandostabu.“ – „A co mají ty skupiny přesně za úkol?“ Usmál se: „Už jsem ti to řekl: zvláštní akce. Práce pro SP a SD, bezpečí jednotek za frontovou linií, zpravodajství a podobně. Taky dohlížet na důstojníky. V Polsku to s nimi nebylo lehké, tak trochu zaspali dobu, nechceme, aby se to opakovalo. Chceš si to rozmyslet?“ Udivuje vás, že jsem neváhal? To, co mi Thomas navrhoval, mi připadalo rozumné, dokonce až vzrušující. Představte si, co byste dělali na mém místě. Mohlo by nějakého příčetného člověka napadnout, že by si někdo k vraždění lidí bez soudu vybíral právníky? Mé představy byly bezelstné a čisté. Téměř bez přemýšlení jsem odpověděl: „To není potřeba. V Berlíně se k smrti nudím. Jestli mě tam můžeš dostat, tak pojedu.“ Zase se usmál: „Odjakživa říkám, že jsi správný chlapík, že na tebe se dá spolehnout. Uvidíš, bude to zábava.“ Rozesmál jsem se nadšením a dali jsme si další šampaňské. Právě takhle ďábel rozšiřuje své panství, tak a nejinak.

V Lembergu jsem to ještě nemohl vědět. Když mě Thomas přišel vytrhnout ze zamyšlení, už se stmívalo. Od bulváru bylo pořád tu a tam slyšet ojedinělý výstřel, ale víceméně byl už klid. „Tak co, jdeš s námi? Nebo tady budeš okounět?“ – „Co je to ta Akce Petljura?“ zeptal jsem se ho. – „To, co jsi viděl na ulici. Kdo ti o tom říkal?“ Jeho otázce jsem nevěnoval pozornost. „Ten pogrom jste opravdu rozpoutali vy?“ – „Řekněme, že jsme se mu nesnažili zabránit. Vydali jsme pár vyhlášek. Ale myslím, že na to, aby s tím Ukrajinci začali, nás nepotřebovali. Neviděl jsi ty plakáty OUN? Stalina jste přivítali květinami, my na uvítanou předložíme Hitlerovi vaše hlavy. To vymysleli úplně sami.“ – „Aha. Jdeme pěšky?“ – „Je to jen kousek.“ – Restaurace byla v úzké uličce za velkým bulvárem. Bylo zamčeno; když Thomas zaklepal, dveře se nejdřív pootevřely, pak se otevřely dokořán a ukázal se setmělý interiér ozářený svíčkami. „Pouze pro Němce,“ usmál se Thomas. „Á, dobrý večer, profesore.“ Oba důstojníci Abwehr už tu byli; kromě nich byl podnik prázdný. Okamžitě jsem poznal většího z nich, toho, kterého Thomas zdravil, důstojného, stále ještě mladého muže, jemuž ve velké oválné tváři zářily drobné hnědé oči, snivé a nepřítomné. Světlé vlasy měl poněkud dlouhé a na straně vyčesané do parádivé, pramálo vojenské chocholky. I já jsem mu stiskl ruku: „Á, pan profesor Oberländer. Rád vás zase vidím.“ Zahleděl se na mě: „My se známe?“ – „Před několika lety nás představovali, bylo to po jedné z vašich přednášek na berlínské univerzitě. Seznámil nás dr. Reinhard Höhn, můj profesor.“ – „Ach tak, vy jste Höhnův student! To je báječné.“ – „Můj přítel dr. Aue je jednou ze stoupajících hvězd SD,“ vmísil se do hovoru zlomyslně Thomas. – „Jestli to je Höhnův žák, tak mě to neudivuje. Občas by člověk až řekl, že mu rukama prošel celý SD.“ Otočil se ke kolegovi: „Ale ještě jsem vám nepředstavil svého pobočníka, Hauptmanna Webera.“ Všiml jsem si, že se oba honosí tím štítkem s reliéfem slavíka, který jsem už odpoledne zaznamenal na pažích některých vojáků. „Omlouvám se za svoji neinformovanost,“ řekl jsem, když jsme se usadili, „ale co znamená tenhle odznak?“ – „To je ‚Nachtigall‘,“ odpověděl Weber, „zvláštní prapor Abwehr, který se rekrutuje z ukrajinských nacionalistů ve východní Haliči.“ – „Profesor Oberländer ‚Nachtigallu‘ velí. Takže jsme konkurenti,“ vložil se do hovoru Thomas. – „To přeháníte, Hauptsturmführere.“ – „Ani ne. Vy jste si na cestu spakovali Banderu, my Melnyka a berlínský výbor.“ Okamžitě se rozproudila živá diskuse. Nechali jsem si nalít víno. „Bandera se nám možná bude hodit,“ ujišťoval Oberländer. – „K čemu?“ opáčil Thomas. „Tihle chlapi jsou jako utržení ze řetězu, vydávají prohlášení hlava nehlava a s nikým se neporadí.“ Zvedl ruce: „Nezávislost! Pěkné, jen co je pravda.“ – „Vy myslíte, že Melnyk by to zvládl lépe?“ – „Melnyk je rozumný člověk. Jde mu o evropskou pomoc, ne o teror. Je to politik, je ochotný s námi dlouhodobě spolupracovat, což nám skýtá víc možností.“ – „Možná, ale na tohle ulice neslyší.“ – „Ti jenom vyvádějí! Jestli se neuklidní, tak jim ukážeme, zač je toho loket.“ Pili jsme. Víno bylo dobré, na jazyku poněkud drsné, ale plné. „Odkud je?“ zeptal se Weber a ťukl nehtem o skleničku. „Tohle? Myslím, že ze Zakarpatí,“ odpověděl Thomas. – „Víte,“ nepouštěl se tématu Oberländer, „Sovětům OUN úspěšně odolává už dva roky. Zbavit se jich by nebylo tak jednoduché. Stojí spíš za to zkusit je získat a jejich energii svést jinam. Banderu aspoň poslechnou. Dneska se sešel se Stěckem a proběhlo to dobře.“ – „Kdo je to Stěcko?“ zeptal jsem se. Thomas ironickým tónem odpověděl: „Jaroslav Stěcko je nový ministerský předseda takzvané nezávislé Ukrajiny, kterou jsme nepovolili.“ – „Jestli to s nimi správně sehrajeme,“ pokračoval Oberländer, „tak ze svých požadavků rychle sleví.“ Thomas živě zareagoval: „Kdo? Bandera? Je to terorista a tím taky zůstane. Má teroristickou duši. Ostatně právě proto ho všichni ti řvouni zbožňují.“ Otočil se ke mně: „Víš, kam si pro Banderu lidi z Abwehr došli? Do vězení!“ – „Do Varšavy,“ upřesnil se smíchem Oberländer. „Odpykával si tam trest za to, že ve čtyřiatřicátém zavraždil nějakého polského ministra. Ale na tom já nevidím nic špatného.“ Thomas se k němu otočil: „Já říkám jen, že je nezvladatelný. Uvidíte. Je to fanatik, sní o Velké Ukrajině od Karpat až k Donu. Považuje se za převtělení Dimitrije Donského. Melnyk je aspoň realista. A má taky velkou podporu. Všichni staří bojovníci se na něj odvolávají.“ – „No právě, zato ti mladí ne. A pak, uvědomte si, že v židovské otázce není nijak horlivý.“ Thomas pokrčil rameny: „To se dá vyřídit bez něj. Z historického hlediska nebylo OUN každopádně nikdy antisemitská organizace. V tomhle směru se vyvinuli jedině díky Stalinovi.“ – „To je možná pravda,“ uznal tiše Weber. „Ale v soukromých vazbách mezi Židy a polskými vlastníky půdy je tu aspoň základ.“ Přinesli nám jídlo: pečenou kachnu nadívanou jablky, kaši a dušenou červenou řepu. Thomas nás obsloužil. „Tímhle jsou tu proslavení,“ poznamenal Weber. – „Vynikající,“ ocenil pokrm Oberländer. „To je nějaká místní specialita?“ – „Ano,“ vysvětlil Thomas mezi dvěma sousty. „Ta kachna se peče s majoránkou a česnekem. Obyčejně ji podávají s polévkou z kachní krve, ale dneska to nevyšlo.“ – „Promiňte,“ vstoupil jsem do hovoru. „Jakou roli v tom všem má ten váš ‚Nachtigall‘?“ Oberländer dožvýkal, otřel si rty ubrouskem a odpověděl: „To je zase jiná věc. Ti mají, chcete-li, podkarpatskou duši. Ideologicky – a co se týče těch nejstarších, tak i osobně – vyšli z národní výchovy staré carské armády, která se jmenovala ‚Ukrajinski sičovi strilci‘, tedy řekněme Střelci ukrajinské siče, což je odkaz na kozáky. Po válce tu zůstali a mnozí z nich bojovali pod Petljurou proti Rudým, a v osmnáctém roce také trochu proti nám. OUN je moc v lásce nemají. Jsou jistým způsobem spíš pro autonomii než pro nezávislost.“ – „Ostatně jako Bulbovci,“ dodal Weber. Podíval se na mě: „Ti se v Lucku ještě neukázali?“ – „Pokud je mi známo, tak ne. To jsou taky Ukrajinci?“ – „Volyňští,“ upřesnil Oberländer. „Oddíl domobrany, který původně vystupoval proti Polákům. Od devětatřicátého bojují proti Sovětům, a pro nás by mohlo být zajímavé se s nimi dohodnout. Ale myslím, že se drží spíš někde kolem Rovna a ještě víc nahoře, v bažinách u Pripjati.“ Všichni se znovu dali do jídla. „Já jen nerozumím tomu,“ ujal se konečně znovu slova Oberländer, „proč si bolševici došlápli zrovna na Poláky, ale ne na Židy. Vždyť, jak říkal Weber, spolu přece byli odjakživa spřažení.“ – „Podle mě je to nasnadě,“ odpověděl Thomas. „Stalinskou moc drží v rukou Židé. Když kraj obsadili bolševici, nahradili sice polské pány, ale zachovali přitom původní rozložení sil, to znamená, že s židovskou podporou vykořisťovali ukrajinské sedláky. Odtud pramení oprávněný hněv lidu, který jsme mohli dnes pozorovat.“ Weber škytl do skleničky; Oberländer se suše uchechtnul. „Oprávněný hněv lidu. Přeháníte, Hauptsturmführere.“ Zabořil se hlouběji do židle a zaťukal nožem o hranu stolu. „To spolknou leda hňupi. Naši spojenci, možná Američani. Vy ale víte stejně dobře jako já, jak se tenhle oprávněný hněv organizuje.“ Thomas se přívětivě usmál: „Má to přinejmenším tu výhodu, profesore, že obyvatelstvo do věci psychologicky zaangažujeme. Po tomhle budou moci našim opatřením jedině zatleskat.“ – „Pravda, to se musí uznat.“ Servírka sklidila ze stolu. „Kávu?“ zeptal se Thomas. – „S radostí. Ale rychlou, máme dnes večer ještě práci.“ Zatímco se nesla káva, Thomas nabídl cigarety. „Každopádně,“ poznamenal Oberländer, když se nakláněl k zapalovači, který mu Thomas přidržel, „bych se s velkým zájmem podíval ke Zbruči.“ – „A proč to?“ zeptal se Thomas a připálil Weberovi. – „Četl jste moji knihu? O přelidnění polského venkova.“ – „Bohužel ne, lituji.“ Oberländer se otočil ke mně: „Ale vy jste ji s Höhnem nejspíš četli.“ – „Samozřejmě.“ – „Výborně. Tak tedy pokud jsou mé teorie správné, domnívám se, že až se dostaneme na Ukrajinu v pravém slova smyslu, najdeme tu bohaté sedláky.“ – „Jak to?“ zeptal se Thomas. – „Díky Stalinově politice. Během asi dvanácti let se pětadvacet milionů rodinných statků proměnilo v pětadvacet milionů velkokapacitních zemědělských podniků. Rozkulačování a zejména plánovaný hladomor ve dvaatřicátém, to podle mě byly pokusy o nalezení rovnováhy mezi rozlohou, na níž je možno hospodařit, a mezi počtem strávníků. Mám důvody se domnívat, že se tento plán zdařil.“ – „A jestli se nezdařil?“ – „V tom případě je na nás, abychom uspěli.“ Weber mu pokynul a dopil kávu. „Meine Herren,“ řekl, vstal a sklapl podpatky, „děkuji vám za příjemný večer. Kolik jsem dlužen?“ – „Nechte to být,“ řekl Thomas a také se zvedl, „bylo mi potěšením.“ – „Tak vám to tedy budeme muset oplatit.“ – „S radostí si dám říct. V Kyjevě, nebo v Moskvě?“ Všichni se rozesmáli a pak jsme si podali ruce. „Pozdravujte ode mě dr. Rasche,“ řekl Oberländer. „V Königsbergu jsme se vídali často. Doufám, že bude mít někdy brzy čas se k nám večer připojit.“ Oba muži odešli a Thomas se zase posadil. „Dáš si koňak? Na účet jednotky.“ – „Rád.“ Thomas objednal. „Poslechni, ty ale mluvíš dobře ukrajinsky,“ prohodil jsem k němu. – „V Polsku jsem trochu pochytil polštinu, to je skoro totéž.“ Přinesli nám koňak a my jsme si připili. „Řekni mi, co to naznačoval o tom pogromu?“ Než Thomas odpověděl, na okamžik se odmlčel. Konečně se rozhodl: „Ale necháš si to pro sebe,“ upozornil mě. „Víš, že v Polsku bylo poměrně dost problémů s důstojníky. Hlavně co se týče našich zvláštních metod. Ti pánové se oháněli morálními námitkami. Šlo jim hlavně o to, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Tentokrát jsme přijali opatření, aby se takovým nedorozuměním předešlo: der Chef a Schellenberg se s Wehrmachtem dohodli na přesných podmínkách, to vám vysvětlili v Pretzschi.“ Přikývl jsem a Thomas pokračoval: „Ale i tak bychom chtěli nějak zaručit, že si to nerozmyslí. A v tomhle ohledu mají pogromy velkou výhodu: Wehrmacht aspoň vidí, že pokud budou mít SS a Sicherheitzpolizei svázané ruce, vypukne v jejich zóně chaos. A jestli důstojníky něco odpuzuje víc než ztráta cti, jak tomu říkají, tak je to právě zmatek. Ještě tři takové dny jako dneska, a přijdou k nám žadonit, abychom začali konat svou práci: čistě, diskrétně, účinně a bez rámusu.“ – „A Oberländer o tom všem pochybuje.“ – „Ale ne, tomu to vůbec nevadí. Ten si chce být jenom jistý, že i pak bude moci provádět ty svoje politické pletichy. Ovšem i toho zvládneme, až budeme chtít,“ dodal s úsměvem.

Stejně je to zvláštní mládenec, přemýšlel jsem, když jsem se ukládal ke spaní. Jeho cynismus mi sice připadal i osvěžující, ale občas mě zarážel; zároveň jsem věděl, že jeho chování nemohu posuzovat podle jeho slov. Naprosto jsem mu důvěřoval: v SD mi vždycky věrně pomáhal, aniž bych ho o to žádal a aniž bych mu to mohl jakkoliv viditelně oplatit. Jednou jsem se ho na to otevřeně zeptal a Thomas se rozesmál na celé kolo: „Co ti na to mám říct? Že si tě schovávám v záloze pro nějaký dlouhodobý plán? Mám tě prostě rád, víc v tom není.“ Ta slova mě zasáhla až u srdce a Thomas spěšně dodal: „Ty jsi totiž pěkně prohnaný, a takhle aspoň jistě vím, že mě nikdy neohrozíš. Aspoň že tak.“ Sehrál roli při mém vstupu do SD, tenkrát jsme se vlastně seznámili; je pravda, že se to stalo za poněkud zvláštních okolností, ale člověk nemá vždycky na vybranou. Už několik let jsem byl členem sítě Vertrauensmänner SD, tajných agentů nasazených ve všech oblastech německého života, v průmyslu, v zemědělství, na úřadech, na univerzitě. Když jsem v roce 1934 přijel do Kielu, měl jsem omezené prostředky a na radu jednoho z bývalých ředitelů mého otce, jistého dr. Mandelbroda, jsem si zažádal o místo v SS, protože pak bych nemusel platit zápisné na univerzitu; s jeho podporou jsem byl rychle přijat. O dva roky později jsem se účastnil výjimečné přednášky dr. Otto Ohlendorfa o úchylkách národního socialismu; po ní mě Ohlendorfovi představil můj profesor ekonomie, dr. Jessen, který byl před několika lety i jeho učitelem. Ukázalo se, že o mně Ohlendorf už slyšel od dr. Mandelbroda, se kterým byl v kontaktu. Otevřeně mi popsal výhody Sicherheitsdienstu a na místě mě přijal jako V-Manna. Práce to byla jednoduchá: měl jsem za úkol posílat hlášení o tom, co se povídá, o fámách, vtipech, reakcích lidí na postup národního socialismu. Hlášení tisíců V-Männer se, jak mi Ohlendorf vysvětlil, shromažďovala v Berlíně a SD následně rozesílala jejich výtah nejrůznějším místům Strany, aby ta mohla posoudit, jak smýšlí Volku, a formulovat svou politiku v terénu. V jistém smyslu šlo o náhradu voleb; tvůrcem tohoto systému byl Ohlendorf a byl na to zjevně hrdý. Ze začátku mi to připadalo dobrodružné, Ohlendorfův proslov na mě silně zapůsobil a já byl šťastný, že se takto mohu konkrétně podílet na budování národního socialismu. V Berlíně mě ale můj profesor Höhn začal zlehka odrazovat. To on kdysi Ohlendorfa k SD uvedl, stejně jako mnoho jiných; pak se ale nepohodl s Reichsführerem a odešel ze služby. Brzy se mu povedlo mě přesvědčit, že práce pro špionážní nebo informační službu je čistá romantika a že mohu Národu poskytnout služby mnohem užitečnější. S Ohlendorfem jsem zůstal v kontaktu, ale o SD už se mnou příliš nemluvil; jak jsem se dozvěděl později, i on měl s Reichsführerem potíže. Dál jsem SS platil členské příspěvky a účastnil jsem se výcviku, ale hlášení už jsem neposílal a záhy jsem na ně úplně zapomněl. Soustředil jsem se hlavně na svou značně nepříjemnou diplomovou práci; navíc mě nadchl Kant a svědomitě jsem bifloval Hegela a idealisty; povzbuzován Höhnem jsem počítal s tím, že se budu ucházet o místo na ministerstvu. Musím ale říci, že mě zaměstnávala ještě jedna věc soukromé povahy. Jednou večer jsem si v Plútarchovi podtrhl následující věty o Alkibiadovi: Pokud bychom ho soudili podle zevnějšku, mohli bychom říci: „Ne, ty nejsi jeho syn, nýbrž sám Achilles.“ Byl to muž, jaké vychovával Lykúrgos.Ale kdo sledoval jeho skutečné pocity a činy, mohl zvolat: „Vždyť je to stále, druhdy i dnes, tatáž žena!“ Možná se nad tím pousmějete, možná s odporem ušklíbnete; dnes už je mi to jedno. V Berlíně se i tehdy dalo ještě navzdory Gestapo v této oblasti najít, co jste si přáli. Proslulé špeluňky, jako bylo Kleist Kasino nebo Silhouette, stále fungovaly a razie probíhaly jen zřídka, majitelé určitě někomu platili. A kromě toho tu byla také jistá místa u Tiergarten, kolem Neuer See před zoo, kam se v noci Schupo odvažovali málokdy; za stromy tu čekávali Strichjungen nebo mladí svalnatí dělníci z Rudého Weddingu. Na univerzitě jsem měl jeden dva vztahy, které musely být diskrétní a rozhodně netrvaly dlouho; dával jsem však přednost proletářským milencům, nerad jsem se vybavoval.

Přes veškerou diskrétnost mě ale mrzutosti nakonec neminuly. Mohl jsem si dávat větší pozor; varovné signály tu koneckonců byly. Höhn mě – zcela bezelstně – požádal, abych napsal recenzi na knihu advokáta Rudolfa Klareho Homosexualita a trestní právo. Klare, pozoruhodně informovaný muž, zavedl překvapivě přesnou typologii jednotlivých praktik, a z ní pak vyvodil klasifikaci deliktů od představ koitu či jeho sledování (1. stupeň), přes dotek obnaženého penisu a části partnerova těla (5. stupeň) a jeho rytmické tření mezi koleny, stehny či hýžděmi (6. stupeň) až k dotekům penisu jazykem, vkládání penisu do úst a k penisu v rektu (stupně 7., 8. a 9.). Každému stupni přečinu odpovídal postupně se zpřísňující trest. Bylo celkem zřejmé, že Klare musel projít internátní výchovou; ale Höhn mě ujišťoval, že ministerstvo vnitra i Sicherheitspolizei berou jeho myšlenky vážně. Mně připadaly komické. Jednoho jarního večera – bylo to v roce 1937 – jsem se opět vydal na procházku za Neuer See. Sledoval jsem stíny stromů, dokud se můj pohled nestřetl s pohledem jakéhosi mladíka; vytáhl jsem cigaretu, požádal ho o oheň, a když zvedl zapalovač, nesehnul jsem se k jeho ruce, ale odstrčil jsem ji, zahodil cigaretu, přitáhl jsem si ho za temeno hlavy, políbil ho na rty a zlehka ochutnal jeho dech. Následoval jsem ho za stromy, poodešli jsme od cesty, srdce mi jako pokaždé šíleně bušilo v krku a ve spáncích, dech mi zahalil šustivý závoj, rozepnul jsem mu kalhoty, zabořil jsem tvář do štiplavého pachu, v němž se mísil pot, mužská pleť, moč a kolínská, třel jsem se mu obličejem o kůži, o pohlaví i v místech, kde mu houstly chlupy, lízal jsem ho, vzal jsem ho do úst, pak už jsem to nevydržel, dotlačil jsem ho ke stromu, aniž bych ho pustil, otočil jsem se a zanořil ho do sebe, až zmizela bolest i čas. Když bylo po všem, beze slova, rychle odešel. Ve vytržení jsem se opřel zády o kmen, upravil jsem se, zapálil jsem si cigaretu a snažil jsem se uklidnit roztřesené nohy. Jakmile jsem zase mohl chodit, vydal jsem se k Landwehrkanalu, který jsem chtěl přejít a na stanici Zoo nasednout na S-Bahn. Mé kroky vedlo nekonečné nadšení. Na Lichtensteinském mostě se k zábradlí tiskl člověk: znal jsem ho, měli jsme společné známé, jmenoval se Hans P. Připadal mi velice bledý, zničený, neměl kravatu; v ponurém světle lamp jeho lehce zpocená tvář skoro jako by fosforeskovala. Má euforie byla v tu ránu pryč. „Co tu děláte?“ zeptal jsem se rázně, nepříliš přátelsky. „Ach, to jste vy, Aue.“ Zasmál se lehce hysterickým smíchem. „Chcete to vědět?“ To setkání bylo čím dál tím podivnější; stál jsem jako zkamenělý. Přikývl jsem. „Chtěl jsem skočit,“ vysvětlil a kousal se přitom do horního rtu. „Ale neodvážil jsem se. Dokonce,“ pokračoval a rozevřel si sako, aby odhalil pažbu pistole, „dokonce jsem si vzal tohle.“ – „Kde jste k tomu proboha přišel?“ zeptal jsem se tlumeně. – „Můj otec je důstojník. Vzal jsem mu ji. Je nabitá.“ – Znepokojeně mě sledoval. „Nechtěl byste mi pomoci?“ Rozhlédl jsem se: podél kanálu, až kam jsem dohlédl, nikde nikdo. Zvolna jsem natáhl ruku a vytáhl mu pistoli zpoza pásku. Strnulým, užaslým pohledem mě sledoval. Prohlédl jsem zásobník: zřejmě byl plný, se suchým cvaknutím jsem ho zaklapl do pažby. Levou rukou jsem ho drsně popadl za krk, přitlačil k zábradlí a nacpal mu hlaveň mezi rty. „Otevřít!“ vyjel jsem na něj. „Otevřít!“ Srdce mi tlouklo jako o život, snažil jsem se tlumit hlas, ale připadalo mi, že křičím. „Otevři!“ Vrazil jsem mu hlaveň mezi zuby. „Tohle chceš? Tak lízej!“ Hans P. se hroutil hrůzou, náhle jsem ucítil čpavý pach moči, sklopil jsem zrak: počural se do kalhot. Můj vztek byl v tu ránu pryč, stejně tajemně, jako se objevil. Vrátil jsem mu pistoli za pásek a poplácal jsem ho po tváři. „To nic. Běž domů.“ Nechal jsem ho tam, přešel přes most a zahnul doprava podél kanálu. O několik metrů dál se zčistajasna vynořili tři Schupo. „Hej, ty tam! Co tady děláš? Doklady.“ – „Jsem student. Procházím se.“ – „Tyhle procházky my známe. A tamten na mostě? To je tvoje holka?“ Pokrčil jsem rameny. „Toho neznám. Byl nějaký divný, vyhrožoval mi.“ Podívali se na sebe a dva z nich klusem vyrazili k mostu; pokusil jsem se odejít, ale ten třetí mě chytil za paži. Na mostě nastal shon, ozval se křik, pak výstřely. Oba Schupo se vrátili, jeden z nich byl sinalý, držel se za rameno a mezi prsty mu crčela krev. „Ten parchant. Střelil po mně. Ale dostali jsme ho.“ Jeho kolega se na mě zle podíval: „Ty půjdeš s námi.“

Odvezli mě na Polizeirevier na Derfflingerstrasse, na rohu s Kurfürstenstrasse; tam si ode mě klímající policista vzal papíry, položil mi pár otázek a moje odpovědi zapsal do formuláře; pak mě poslal sednout si na lavici. Za dvě hodiny měl odvedli naproti, na Abschnittkommand v Tiergarten, hlavní komisařství čtvrti. Dovedli mě do místnosti, kde se za stolem tísnil člověk sice špatně oholený, ale v pečlivě vyžehleném obleku. Byl z Kripo. „Jste v pěkné bryndě, mladíku. Nějaký člověk střílel po policistovi a byl přitom sám zastřelen. Kdo to byl? Znal jste ho? Viděli vás s ním na mostě. Co jste tam dělal?“ Na té lavici jsem měl čas na přemýšlení a přidržel jsem se jednoduché verze: jsem doktorand, rád se v noci procházím a promýšlím si diplomovou práci; odešel jsem z domova v Prenzlauer Berg, bloumal jsem po třídě Unter den Linden a pak přes Tiergarten, chtěl jsem se dostat na S-Bahn a vrátit se domů; přecházel jsem přes most, ten člověk mě oslovil, říkal mi něco, čemu jsem nerozuměl, vypadal tak divně, že jsem dostal strach, myslel jsem si, že mi vyhrožuje, šel jsem dál, potkal jsem Schupo a to je vše. Položil mi stejnou otázku jako policisté: „Všichni vědí, kdo se schází v těchhle místech. Určitě to nebyl váš přítel? Nešlo o mileneckou hádku? Schupo nám tvrdili, že jste spolu mluvili.“ To jsem popřel a opakoval svoji historku: jsem doktorand atd. To trvalo nějakou dobu; otázky mi kladl drsným, tvrdým tónem; několikrát se mě pokusil vyprovokovat, ale já se nenechal znervóznit, věděl jsem, že nejlepší bude zachovat klid. Začalo se mi chtít na záchod, což mi působilo nepohodlí, a nakonec jsem se zeptal, jestli si mohu odskočit. Ušklíbl se: „Ne. Až potom,“ a pokračoval. Konečně mávl rukou. „Tak dobře, pane advokáte. Běžte si sednout na chodbu. Za chvíli budeme pokračovat.“ Vyšel jsem z kanceláře a usadil se ve vstupní hale. Kromě dvou Schupo a jednoho spícího opilce jsem tu byl sám. Žárovka tu a tam blikla. Bylo tu čisto, ticho, klid. Čekal jsem.

Uběhlo několik hodin, zřejmě jsem na chvíli usnul, po dlaždicích chodby se rozlévalo bledé světlo úsvitu, když vtom vešel jakýsi člověk. Byl vkusně ustrojený, na sobě měl elegantně střižený oblek s proužkem, naškrobený límec a perlově šedou pletenou kravatu; na klopě měl stranický odznak a pod paží černou koženou aktovku; husté havraní vlasy, lesklé brilantinou, měl sčesané dozadu, a přestože se mu při pohledu na mě ve tváři nic nezměnilo, očima jako by se na mě usmál. Zamumlal pár slov k těm dvěma Schupo na stráži; jeden z nich ho v chodbě předešel a společně zmizeli. O pár minut později se Schupo vrátil a pokynul mi tlustým prstem: „Ty tam, pojď se mnou.“ Vstal jsem, protáhl se a násilím zadržuje potřebu jsem se za ním vydal. Schupo mě zavedl do místnosti, kde mě vyslýchali předtím. Inspektor Kripo zmizel; na jeho místě seděl ten upravený mladý muž, jednu ruku v naškrobeném rukávu položenou na stole, druhou nedbale přehozenou přes opěrku židle. Černá aktovka mu spočívala u lokte. „Pojďte dál,“ řekl zdvořile, nicméně rázně. Ukázal mi židli před stolem: „Posaďte se, prosím.“ Schupo za mnou zavřel dveře a já se usadil. Slyšel jsem na chodbě klapat okované podrážky vzdalujícího se policisty. Ten elegantní a zdvořilý mladý muž mluvil sice tiše, ale s jen těžko skrývanou břitkostí. „Můj kolega z kriminální policie, Halbey, vás vidí na paragraf 175. Jste paragraf 175?“ Ta otázka mi připadala vážně míněná, a tak jsem poctivě odpověděl: „Ne.“ – „Já si to myslím taky,“ řekl. Podíval se na mě a přes desku stolu mi podal ruku. „Jmenuji se Thomas Hauser. Těší mě.“ Natáhl jsem se a ruku stiskl. Dlaň měl pevnou, kůži suchou a hladkou, nehty dokonale zastřižené. „Aue. Maximilien Aue.“ – „Ano, já vím. Máte štěstí, Herr Aue. Kriminalkommissar Halbey už o tom nešťastném incidentu odeslal předběžné hlášení na Staatspolizei a zmínil se v něm o vaší předpokládané roli v něm. Kopii zaslal Kriminalratovi Meisingerovi. Víte, kdo je Kriminalrat Meisinger?“ – „Ne, to nevím.“ – „Kriminalrat Meisinger řídí Ústřední říšský úřad pro boj proti homosexualitě a potratům. Má tedy na starosti případy paragrafu 175. Je to velice nepříjemný člověk. Bavorák.“ Odmlčel se. „Naštěstí pro vás prošlo hlášení Kriminalkommissara Halbeye nejdřív mou kanceláří. Měl jsem včera večer službu. Mohl jsem kopii adresovanou Meisingerovi na chvíli zadržet.“ – „To je od vás velice laskavé.“ – „To skutečně ano. Abyste věděl, náš přítel Kriminalkommissar Halbey ohledně vás vyslovil podezření. Ale Kriminalrat Meisinger se nezajímá o podezření, toho zajímají fakta. A tato fakta získává metodami, které sice nejsou u Staatzpolizei jednohlasně schvalovány, ale obvykle bývají úspěšné.“ Potřásl jsem hlavou. „Poslyšte… Nějak nechápu, o čem to mluvíte. To musí být nějaké nedorozumění.“ Thomas zamlaskal: „Momentálně máte pravdu. Vypadá to, že se jedná o nedorozumění. Nebo spíš, chcete-li, o nešťastnou shodu okolností, kterou Kriminalkommissar Halbey ukvapeně a špatně vyhodnotil.“ Naklonil jsem se a rozhodil rukama: „Vidíte, taková hloupost. Jsem student, člen Strany, člen SS…“ Skočil mi do řeči: „Já vím, že jste člen Strany a SS. Velice dobře se znám s profesorem Höhnem. Vím přesně, kdo jste.“ Konečně jsem to pochopil. „Aha. Vy jste z SD.“ Thomas se přátelsky usmál: „Tak trochu, ano. Obvykle pracuji s dr. Sixem, nástupcem vašeho profesora Höhna. Momentálně mě ale přeřadili ke Staatspolizei jako asistenta dr. Besta, který pomáhá šéfovi sestavit právnickou základnu SP.“ Už v tu chvíli jsem postřehl ten důraz, s jakým vyslovoval der Chef. „Takže vy jste u Sicherheitsdienst všichni doktoři?“ nadhodil jsem. Znovu se usmál a ten úsměv byl široký a upřímný: „Skoro.“ – „Vy jste tedy taky doktor?“ Přikývl. „Práv.“ – „Ach tak.“ – „Der Chef ovšem doktor není. Ale je mnohem inteligentnější než my. Našeho nadání využívá k dosažení svých cílů.“ – „A jaké to jsou cíle?“ Thomas nakrabatil obočí: „Co to u Höhna studujete? Samozřejmě že bezpečnost státu.“ Zmlkl. Já nic neříkal, dívali jsme se na sebe. Jako by na něco čekal. Předklonil se, opřel si bradu o dlaň a namanikúrovanými nehty druhé ruky začal ťukat do stolu. Nakonec se rozmrzele zeptal:

„Vás ochrana státu nezajímá, Herr Aue?“ Zaváhal jsem. „Já nejsem doktor…“ – „Ale brzy budete.“ Uběhlo ještě několik vteřin ticha. „Nechápu, o co vám jde,“ řekl jsem nakonec. – „Nejde mi vůbec o nic, snad jen o to, ušetřit vám zbytečné potíže. Abyste věděl, ty zprávy, které jste po jisté období pořizoval pro SD, vzbudily okamžitou pozornost. Byly velmi dobře napsané, přehledné, vycházející z Weltanschauung, o jehož pevnosti nemůže být pochyb. Škoda, že jste v nich nepokračoval, ale to je konečně vaše věc. V každém případě, když jsem viděl hlášení Kriminalkommissara Halbeye, řekl jsem si, že by to pro národní socialismus byla ztráta. Zatelefonoval jsem dr. Bestovi, mimochodem jsem ho probudil, souhlasil se mnou a pověřil mě, abych sem zašel a navrhl Halbeyovi, že by své neblahé aktivity mohl omezit. Abyste pochopil, teď začne vyšetřování, jak se to dělá v případech, kdy dojde k úmrtí. Navíc byl zraněn policista. Vy byste měl být v zásadě alespoň veden jako svědek. Vzhledem k místu činu, notoricky známému shromaždišti homosexuálů, bude případ, i když se mi podaří přesvědčit Kriminalkommisara Halbeye, aby mírnil své nadšení, automaticky postoupen k posouzení službě Kriminalrata Meisingera. V tu chvíli se o vás Kriminalrat Meisinger začne zajímat. Začne se v tom hrabat, protože je to neotesanec. A ať už dospěje k jakýmkoliv závěrům, ve vašem osobním spise to zanechá nesmazatelné stopy. Ukazuje se totiž, že Reichsführer-SS je potíráním homosexuality přímo posedlý. Homosexuálové mu nahánějí strach, nenávidí je. Myslí si, že jeden dědičný homosexuál může svou nemocí nakazit desítky mladých mužů a že všichni tito mladí muži budou pro rasu nenávratně ztraceni. Rovněž si myslí, že homosexuálové jsou od přírody lháři, kteří svým vlastním lžím věří, z čehož pramení mentální nezodpovědnost, která je činí neschopnými loajality, nutí je říkat nepravdy a polopravdy a může skončit zradou. Homosexualita tedy představuje potenciální hrozbu, a pro Reichsführera nejde o otázku medicínskou, terapeutickou, nýbrž politickou, která se má řešit metodami SP. Nedávno se dokonce nadchnul pro návrh jednoho z našich nejvýznačnějších historiků práva, profesora a SS-Untersturmführera Eckhardta, kterého jistě znáte, abychom se vrátili k dávnému germánskému obyčeji topit zženštilce v rašeliništích. To je, a já bych byl první, kdo by to přiznal, poměrně extrémní přístup, a přestože má svou nepopiratelnou logiku, ne všichni vidí věci takto vyhraněně. Sám Führer se prý k této otázce staví celkem lhostejně. Ale abych definoval současnou politiku v této oblasti, tak právě ta trocha projeveného zájmu nechává volné pole působnosti Reichsführerovi a jeho nepřiměřeným metodám. Takže pokud by si na vás Kriminalrat Meisinger vytvořil nepříznivý názor, a to i kdyby se mu nepodařilo vás nechat odsoudit na základě paragrafu 175 nebo 175a trestního řádu, mohl byste z toho mít potíže. Pokud by na tom Kriminalrat Meisinger trval, mohlo by se dokonce přihodit, že by na vás byl preventivně vystaven zatykač. Což by mě hluboce zarmoutilo a dr. Besta rovněž.“ Poslouchal jsem ho jen na půl ucha, protože se mi zase chtělo na záchod, a to mnohem víc než předtím, ale nakonec jsem zareagoval: „Nechápu, kam tím míříte. Máte pro mě nějaký návrh?“ – „Návrh?“ Thomas zvedl obočí. „No tak, za co nás máte? Vy si opravdu myslíte, že SD se potřebuje při náboru uchylovat k vydírání? To ať vás ani nenapadne. Ne,“ pokračoval s širokým, přátelským úsměvem, „jen jsem vám chtěl v soudružském duchu pomoci, jako jeden národní socialista druhému. Samozřejmě,“ dodal s ironickým výrazem, „nepochybujeme, že profesor Höhn své studenty před SD varuje, což vás asi trochu odradilo, a to je škoda. Víte, že mě naverboval právě on? Jenže se začal chovat nevděčně. Jestli na nás změníte názor, bude to jen dobře. Myslím, že kdybyste naši práci začal vidět v příznivějším světle, dr. Best si o tom s vámi milerád promluví. Přemýšlejte o tom, prosím. S mým dnešním postupem to ovšem nemá nic společného.“ Musím říci, že se mi tenhle upřímný a přímý přístup zamlouval. Poctivost, energie a klidné přesvědčení, které z Thomase vyzařovaly, na mě dělaly silný dojem. Vůbec to neodpovídalo představě, kterou jsem si o SD vytvořil. Thomas ale už vstával. „Půjdete se mnou. Nikdo nebude nic namítat. Komisaře Halbeye budu informovat, že jste se zde ocitl v rámci služby, a ven se nic nedostane. Až bude potřeba, uděláte v tomto smyslu prohlášení. Takže všechno proběhne zcela civilizovaně.“ Já se nedokázal ubránit myšlence na záchod; když setkání skončilo, Thomas počkal na chodbě a já si konečně ulevil. Také jsem měl chvilku času na přemýšlení; když jsem vycházel, už jsem byl rozhodnutý. Venku bylo světlo. Na Kurfürstenstrasse se se mnou Thomas rozloučil a energicky mi potřásl rukou. „Jsem si jistý, že se brzy uvidíme. Tschüss!“ A takhle, se zadnicí ještě plnou spermatu, jsem se rozhodl vstoupit k Sicherheitsdienst.

Když jsem se ráno po večeři s Oberländerem probudil, šel jsem za Hennickem, velitelem štábu skupiny. „Á, Obersturmführer Aue. Depeše do Lucku už jsou skoro připravené. Jděte za Brigadeführerem. Je ve věznici Brygidki. Untersturmführer Beck vás tam odveze.“ Tenhle Beck byl velmi mladý; měl statnou postavu, ale mračil se, jako kdyby v sobě dusil vztek. Jen mě pozdravil, a pak už na mě skoro nepromluvil. Lidé na ulicích vypadali ještě vzrušeněji než včera, všude hlídkovaly skupinky ozbrojených národovců, jelo se jen těžko. Zahlédli jsme i hodně německých vojáků. „Musím ještě na nádraží pro balík,“ řekl Beck. „Nevadí vám to?“ Jeho řidič už dobře znal cestu; aby se vyhnul davu, uhnul do příčné ulice; ta se za chvíli začala vinout po svahu nízkého kopce mezi výstavnými, ztichlými měšťanskými domy. „Krásné město,“ poznamenal jsem. – „To není nic divného. Je původně německé,“ opáčil Beck. Zmlkl jsem. Na nádraží mě nechal v autě a zmizel v davu. Z tramvají vystupovali cestující, jiní nastupovali, soupravy odjížděly. V parčíku vlevo se, na vřavu nehledíce, povalovalo pár cikánských rodin. Byli špinaví, osmahlí, navlečení v křiklavých hadrech. Další postávali u nádraží, ale nežebrali; dokonce ani děti si nehrály. Beck se vrátil s balíčkem. Sledoval můj pohled a všiml si Cikánů. „Než ztrácet čas s Židy, možná bychom udělali lépe, kdybychom se postarali o tyhlety,“ vychrlil ze sebe zlostně. „Ti jsou nebezpečnější. Víte, že pracují pro Rudé? Ale však my jim to spočítáme.“ V dlouhé ulici, která stoupala od nádraží, se zase rozpovídal: „Kousek odtud je synagoga. Tu chci vidět. Pak pojedeme do věznice.“ Synagoga stála bokem, v malé uličce, vlevo od třídy vedoucí do centra. Před vraty stáli na stráži dva němečtí vojáci. Ošumělá fasáda nevypadala nijak honosně; o jaké místo se jedná, to se dalo odhadnout jen podle Davidovy hvězdy ve štítě; v dohledu nebyli žádní Židé. Vešel jsem brankou za Beckem. Ústřední modlitebna zabírala dvě poschodí, ve výšce ji lemovala galerie, nepochybně určená pro ženy; zdi byly zdobené krásnými pestrými freskami v naivním, ale působivém stylu, které představovaly judejského lva obklopeného židovskými hvězdami, papoušky a vlaštovkami a byly oprýskané střelbou. Místo lavic tu byly nevelké židle připevněné ke školním stolkům. Beck si dlouho prohlížel fresky, pak vyšel ven. Na ulici před věznicí to vřelo obludným ruchem. Lidé řvali do ochraptění, hysterické ženy si rvaly šaty a válely se po zemi; Židé, střežení Feldgendarmen, na kolenou drhli chodník; tu a tam jim některý kolemjdoucí uštědřil kopanec, jakýsi ruměný Feldwebel zahulákal: „Juden, kaputt!“, Ukrajinci obdivně zatleskali. U brány vězení jsem musel nechat projít zástup zakrvácených Židů v košilích nebo do půl těla nahých, kteří v doprovodu německých vojáků nosili hnijící mrtvoly a skládali je na káry. Na mrtvoly se s úpěním vrhaly staré, černě oblečené ženy, pak se obrátily na Židy a začaly je drásat nehty, dokud je jeden z vojáků neodehnal. Ztratil jsem Becka z dohledu, vešel jsem na dvůr vězení a tam se mi naskytla táž podívaná, vyděšení Židé, kteří třídili mrtvoly, a další, kteří za řevu vojáků drhli dlažbu; vojáci se vrhali vpřed, bili Židy holýma rukama nebo pažbami pušek, Židé křičeli, hroutili se k zemi, usilovně vstávali a zase se pouštěli do práce, další vojáci tu scénu fotografovali, jiní zvesela, halasně nadávali nebo povzbuzovali, občas se některý Žid už nezvedl, a tak do něj několik mužů začalo kopat, a pak jeden nebo dva z Židů odtáhli tělo za nohy stranou a ostatní museli čistit nanovo. Konečně jsem našel jednoho příslušníka SS. „Nevíte, kde je Brigadeführer Rasch?“ – „Myslím, že je tamhle v kancelářích věznice, před chvilkou jsem ho viděl jít nahoru.“ Dlouhou chodbou chodili sem a tam vojáci, byl tu větší klid, ale lesklé, zeleně vymalované a špinavé zdi byly pocákané více či méně čerstvými krvavými skvrnami, nad kterými ulpívaly kusy mozků, chuchvalce vlasů a úlomky kostí, i na podlaze byly široké šmouhy v místech, kudy byla těla tažena, bylo tu lepkavo. Na konci chodby právě Rasch scházel po schodech ve společnosti rozložitého Oberführera s buclatou tváří a několika dalších důstojníků skupiny. Pozdravil jsem je. „Aha, to jste vy. Dobře. Dostal jsem zprávu od von Radetzkého; řekněte mu, ať sem přijede, až bude mít příležitost. A osobně uvědomte Obergruppenführera von Jeckelna o zdejší Aktion. Zdůrazněte, že situaci vzali do rukou nacionalisté a lid. V Lembergu NKVD a Židé zavraždili tři tisíce lidí. Lidé se mstí, to je normální. Požádali jsme AOK, aby jim nechalo několik dní.“ – „Zu Befehl, Herr Brigadeführer.“ Vyšel jsem hned za nimi. Rasch a ten Oberführer spolu živě diskutovali. Na dvoře se zvedal těžký, odporný pach čerstvé krve, zřetelný i přes puch mrtvol. Na odchodu jsem minul dva Židy, kteří sem s eskortou vcházeli z ulice; jeden z nich, mladý muž, silně krvácel, ale mlčel. Becka jsem našel u auta a vrátili jsme se na Gruppenstab. Přikázal jsem Höflerovi, aby připravil opela a našel Poppa, pak jsem se vrátil k Leiterovi III pro depeše a poštu. Také jsem se zeptal, kde je Thomas, chtěl jsem se s ním rozloučit. „Najdete ho u bulváru,“ dozvěděl jsem se. „Běžte se podívat do kavárnyMétropole, do Sykstuské.“ Höfler s Poppem dole už byli připravení. „Jedeme, Herr Obersturmführer?“ – „Ano, ale ještě se cestou někde zastavíme. Jeď po bulváru.“ Métropole jsem našel lehko. Uvnitř hlučně diskutovaly skupinky mužů, někteří už byli opilí a hulákali; důstojníci z Rollbahn na baru pili pivo a rozebírali události. Thomase jsem zahlédl na konci baru s odulým a zakaboněným světlovlasým mladíkem v civilu. Pili kávu. „Zdravím, Maxi! Výborně, představím ti Olega. Velice vzdělaný a inteligentní člověk.“ Oleg vstal a horlivě mi stiskl ruku; upřímně řečeno působil jako naprostý idiot. „Poslyš, já odjíždím.“ Thomas mi odpověděl francouzsky: „Výborně; každopádně se brzy zase uvidíme: podle plánu bude tvůj Kommandostab přemístěn za námi do Žitomiru.“ – „Skvělé.“ Pokračoval německy: „Tak se drž! Hlavu vzhůru.“ Rozloučil jsem se s Olegem a vyšel jsem ven. Naše jednotky byly od Žitomiru ještě daleko, ale Thomas vypadal, že ví, co říká, nejspíš měl zaručené informace. Cestou jsem se zase s radostí potěšil milou haličskou krajinou; v prachu, který před námi vířily kolony nákladních aut a materiálu, jsme pokračovali jen pomalu; skrz šiky bílých mraků plujících po širém nebi jako po stinném, přívětivém a klidném stropě, tu a tam proniklo slunce.

Do Lucku jsem dorazil odpoledne. Podle von Radetzkého se Blobel neměl hned tak vrátit; Häfner nám důvěrně sdělil, že ho nakonec vyložili v blázinci Wehrmacht. Odvetná akce byla v pořádku provedena, ale nikdo se příliš neměl k tomu, aby o ní mluvil: „Buďte rád, že jste tu nebyl,“ utrousil ke mně Zorn. 6. července se Sonderkommando, stále jako těsný předvoj 6. armády, přesunulo do Rovna, pak rychle do Zvjagelu, kterému Sověti říkají Novograd Volyňskij. V každé etapě se od něj oddělovala Teilkommandos a identifikovala, zatýkala a popravovala potenciální opozici. Nutno říci, že většinou to byli Židé. Stříleli jsme ovšem i bolševické komisaře a funkcionáře, když jsme je našli, zloděje, rabovače, rolníky, kteří schovávali obilí, také Cikány, Beck měl jistě radost. Von Radetzky nám předem vysvětlil, že bude třeba uvažovat z hlediska objektivní hrozby: odhalit každého jednotlivého provinilce není možné, je tedy třeba určit společensko-politické skupiny, které by nám nejspíše mohly uškodit, a účinně jednat. V Lembergu se novému Ortskommandantovi, generálu Retzovi, postupně podařilo obnovit klid a zamezit výtržnostem; za městem ovšem Einsatzkommando 6 a pak 5, které ho nahradilo, i nadále popravovalo stovky lidí. Rovněž jsme začali mít potíže s Ukrajinci. 9. července krátká epizoda s nezávislostí rázem skončila: SP zatkla Banderu a Stěcka, nechala je eskortovat do Krakova a jejich lidi odzbrojit. Jinde ale OUN-B zahájila odvetu; v Drohobyči zahájili na naše jednotky palbu, několik Němců bylo zraněno. Od této chvíle začali být za objektivní hrozbu považováni rovněž Banderovi partyzáni; melnykovci nám ochotně pomáhali s jejich identifikací a ujímali se vedení místních úřadů. 11. července si Gruppenstab, pod který jsme spadali, vyměnil označení s tím, který náležel pod armádní skupinu Střed: od této chvíle se naše Einsatzgruppe jmenovala „C“; téhož dne naše tři Opely Admiral vjely s tanky 6. armády do Žitomiru. O několik dní později jsem byl odeslán, abych posílil Vorkommando a čekal, až se k nám připojí většina hlavního štábu.

Za Zvjagelem se krajina zcela změnila. Teď to byla ukrajinská step, nedozírná, zvlněná, intenzivně obhospodařovaná rovina. V obilných lánech vadly vlčí máky, ale žito a ječmen zrály, a nekonečné kilometry k nebi zvednutých slunečnic následovaly svými zlatými korunami dráhu slunce. Tu a tam ty ohromující dálavy narušovala jakoby náhodně rozsypaná řádka izeb stíněných akáty nebo dubovými hájky. Polní cesty byly lemované topoly, řeky zase vrbami a osikami; ve městech podél bulvárů vysázeli kaštany. Ukázalo se, že naše mapy jsou zcela nepřesné: cesty v nich vyznačené neexistovaly nebo zmizely; naopak tam, kde byla značená širá step, nacházely naše hlídky kolchozy a lány bavlníků, melounů a řepy; maličké vesničky se proměnily v rozvinutá průmyslová střediska. Na rozdíl od Haliče, která nám do rukou padla téměř netknutá, tu Rudá armáda na ústupu uplatňovala politiku systematického ničení. Vesnice a pole hořely, studny jsme nacházeli vyhozené do vzduchu nebo zasypané, silnice zaminované, v budovách byly nastražené pasti; v kolchozech zůstal dobytek, drůbež a ženy, ale muži a koně byli pryč; v Žitomiru podpálili, co mohli: mezi dýmajícími troskami naštěstí ještě mnoho budov zůstalo stát. Město bylo stále pod kontrolou Maďarů a Callsen zuřil: „Ti jejich důstojníci se k Židům chovali jako ke kamarádům, oni k nim chodili na večeře!“ Jiný důstojník, Bohr, ho doplnil: „Dokonce i někteří důstojníci jsou prý Židé. Uvědomujete si to? Němečtí spojenci! Už si jim netroufnu ani podat ruku.“ Obyvatelé nás přijali vlídně, ale stěžovali si na to, že Honvéd postupuje na ukrajinské území. „Naše přátelství s Němci je dáno historicky,“ říkali. „Maďaři nás chtějí jen anektovat.“ Toto napětí denně ústilo v drobné incidenty. Skupina ženistů zabila dva Maďary; jeden z našich generálů se musel omlouvat. Honvédi zase blokovali práci našim místním policistům, a Vorkommando si muselo prostřednictvím Gruppenstabu stěžovat na hlavním velitelství armádní skupiny, OKHG Jih. 15. července byli Maďaři konečně vystřídáni a do Žitomiru se přesunulo AOK 6, následované naším Kommandem a Gruppenstabem C. Mezitím jsem byl vyslán do Zvjagelu, abych zajistil spojení. Teilkommandos pod velením Callsena, Hanse a Janssena dostala na starost každé jeden ze sektorů táhnoucích se rovnoběžně téměř až k frontě, jež se zastavila před Kyjevem; na jihu naše zóna hraničila se zónou Ek 5, operace bylo třeba koordinovat, protože každé Teilkommando pracovalo samostatně. Tak jsem se v oblasti mezi Zvjagelem a Rovnem, na haličské hranici, znovu setkal s Janssenem. Krátké letní bouřky čím dál tím častěji končily lijákem, který měnil sprašový prach, jemný jako mouka, v lepivé, husté, černé bahno, jemuž vojáci říkali buna. Tvořily se tak nekonečné bažinaté pláně, kde pomalu tlely mrtvoly a koňské mršiny, jež tu zbyly po bojích. Muži trpěli vleklými průjmy, objevily se blechy; do bahna zapadala i nákladní auta a přesuny byly čím dál tím těžší. Na výpomoc v Kommandos se najímaly ukrajinské pomocné síly, kterým se podle afrických domorodých oddílů říkalo Askariové – financovali se ze zdrojů místních radnic a ze zabaveného židovského majetku. Bylo mezi nimi hodně Bulbovců, oněch volyňských extremistů, o kterých mluvil Oberländer (jméno si dali podle Tarase Bulby): po likvidaci OUN-B dostali na vybranou mezi německou uniformou nebo tábory; většina z nich se ztratila mezi místními, ale jistý počet se jich nechal naverbovat. Naopak severněji, mezi Pinskem, Mozyrem a Olevskem, nechala Wehrmacht nastolit „Poleskou sič“, kterou vedl jakýsi Taras Borovec, dříve majitel bolševiky znárodněného kamenolomu v Kostopolu; pronásledoval odříznuté jednotky Rudé armády a polských partyzánů, díky tomu se uvolnily jednotky nám a na oplátku jsme ho tolerovali; Einsatzgruppe ovšem zneklidňovalo, že chrání nepřátelské živly z OUN-B, ty, kterým se žertem přezdívalo „OUN (bolševici)“ na rozdíl od Melnykových „menševiků“. Rovněž jsme nabírali Volksdeutschen, které jsme ve vsích našli, pro službu na radnicích nebo u policie. Židé byli téměř všude využíváni na nucené práce; a ty, kteří nepracovali, jsme začali systematicky střílet. Na ukrajinském břehu Zbruče však naše akce často mařila apatie místních lidí, kteří pohyb Židů neoznamovali; Židé toho využívali a ilegálně se přemísťovali, schovávali se v lesích na severu. Brigadeführer Rasch tedy vydal rozkaz, aby Židé před popravou veřejně chodili průvodem, což je mělo v očích ukrajinských venkovanů zbavit glorioly údajného politického vlivu. Taková opatření ale zjevně neměla žádné zvláštní účinky.

Jednou ráno mě Janssen pozval, abych se účastnil akce. Dříve nebo později k tomu dojít muselo, věděl jsem to a myslel jsem na to. Mohu zcela upřímně říci, že o našich metodách jsem pochyboval; jejich logika mi unikala. Hovořil jsem se židovskými vězni a ti mě ujišťovali, že k nim špatné věci vždycky přicházely z východu a ty dobré ze západu; v roce 1918 vítali naše jednotky jako osvoboditele, zachránce; ty se k nim chovaly velice lidsky; po jejich odchodu se vrátili Petljurovi Ukrajinci a zmasakrovali je. Bolševická vláda zase lid vyhladověla. A my je teď zabíjíme. A zabíjeli jsme hodně, to se nedalo popřít. I když to bylo nevyhnutelné a nutné, považoval jsem to za nešťastné. Nešťastným záležitostem je ovšem třeba čelit; nevyhnutelnému a nutnému musíme být vždy s to pohlédnout tváří v tvář a přijmout důsledky; zavírat oči, to v žádném případě není řešení. Janssenovu nabídku jsem přijal. Akci velel Untersturmführer Nagel, jeho pobočník; ze Zvjagelu jsem odjel s ním. Večer předtím pršelo, ale cesta byla v pořádku, pomalu jsme projížděli mezi stěnami zeleně, které propouštěly paprsky světla a zakrývaly nám výhled do polí. To místo, na jméno si už nevzpomenu, leželo na břehu široké řeky, několik kilometrů za bývalou sovětskou hranicí; byl to městys se smíšeným obyvatelstvem, na jedné straně haličští sedláci, na druhé Židé. Když jsme přijeli, kordony už byly rozestavené. Nagel mi ukázal les za městysem: „Tam to je.“ Působil nervózně, váhavě, on také určitě ještě nikoho nezabil. Na návsi naši askariové shromažďovali Židy, dospělé muže i dospívající chlapce; po malých skupinkách je přiváděli ze židovských uliček, občas někoho uhodili, pak je přinutili, aby si pod dozorem Orpo dřepli. Doprovázelo je i několik Němců, jeden z nich, Gnauk, popoháněl Židy karabáčem. Ale až na křik všechno působilo klidně a spořádaně. Nezevlovali tu žádní čumilové; tu a tam se v koutě návsi objevilo dítě, pohlédlo na dřepící Židy a zmizelo. „Je to myslím ještě tak na půl hodiny,“ řekl Nagel. – „Můžu se tu porozhlédnout?“ zeptal jsem se ho. – „Samozřejmě. Ale ordonanc ať jde s vámi.“ Tak označil Poppa, který mě od Lembergu neopustil, stlal mi, připravoval kávu, leštil boty a nechával prát uniformy; a to přesto, že jsem po něm nic nechtěl. Vydal jsem se podél malých haličských statků k řece a pár kroků za mnou šel Popp s puškou na rameni. Domy byly dlouhé a nízké, dveře zůstávaly tvrdošíjně zavřené, na rozcestích jsem nikoho nepotkával. Před jedněmi dřevěnými vraty, neuměle natřenými na světlemodro, hlasitě kejhalo asi třicet hus a čekaly, až je někdo pustí dovnitř. Minul jsem poslední domy a sešel k řece, ale břeh byl rozbahněný, a tak jsem zase vyšel o něco výš; o kus dál už jsem viděl les. Vzduch se chvěl bodavým kuňkáním žabích námluv. O něco výš, mezi podmáčenými poli, kde se na slunci leskly kaluže, si v zástupu pyšně vykračoval tucet tlustých bílých hus a za nimi vystrašené tele. Už jsem měl příležitost pár ukrajinských vesnic vidět; připadaly mi mnohem chudší než tahle, obával jsem se, aby se Oberländer ve svých teoriích nepletl. Vrátil jsem se stejnou cestou. Před modrými vraty ještě pořád trpělivě čekaly husy a po očku sledovaly tele, jehož slzící oči se hemžily přilepenými mouchami. Na návsi askariové nakládali Židy do nákladních aut, řvali a bili je; Židé přesto nekladli odpor. Dva Ukrajinci přede mnou táhli starce s dřevěnou nohou, protéza mu upadla a oni s ním bezohledně mrštili do auta. Nagel byl pryč, chytil jsem jednoho z askariů a ukázal mu na dřevěnou nohu: „Nalož to taky.“ Ukrajinec pokrčil rameny, zvedl nohu a hodil ji za staříkem. Na každé auto se vešlo asi třicet Židů. Celkem jich mělo být kolem sto padesáti, ale měli jsme jen tři nákladní auta, bylo potřeba jet ještě jednou. Když byla auta naložená, Nagel mi pokynul, ať si nastoupím do opelu, a rozjel se za kamióny po cestě k lesu. Na kraji lesa už byl připravený kordon. Židé slezli z aut, pak dal Nagel rozkaz, aby se vybrali ti z nich, kteří půjdou kopat; ostatní počkají tady. Jeden Hauptscharführer provedl selekci, rozdaly se lopaty; Nagel sestavil eskortu a skupinka se vnořila do lesa. Sledoval jsem Židy: ti, co stáli nejblíž, byli bledí, ale klidní. Nagel ke mně přistoupil a zhurta se na mě obořil: „Je to nutné, chápete? V takové situaci nesmí mít lidské utrpení žádnou váhu.“ – „Jistě, jenže ono přece jen ještě nějakou váhu má.“ Právě to jsem nemohl pochopit: tu propast, ten naprostý nepoměr mezi lehkostí, s jakou lze zabít, a mezi tou ohromnou obtížností, kterou s sebou určitě nese umírání. Pro nás to byl zas jeden otravný pracovní den; pro ně tím všechno končilo.

Z lesa se ozval křik. „Co se děje?“ zeptal se Nagel. – „Nevím, Herr Untersturmführer,“ odpověděl jeden z poddůstojníků, „půjdu se podívat.“ I on zmizel v lese. Někteří Židé chodili sem a tam, šourali se, upírali oči k zemi a mlčky se kabonili jako omezenci čekající na smrt. Jakýsi mladík si v podřepu pobrukoval písničku a zvědavě se na mě díval; přiložil si ke rtům dva prsty; podal jsem mu cigaretu a zápalky; poděkoval mi úsměvem. Poddůstojník se znovu objevil a zavolal: „Našli hromadný hrob, Herr Untersturmführer.“ – „Jak to, hromadný hrob?“ Nagel se vydal k lesu a já šel za ním. Hauptscharführer pod stromy fackoval jednoho ze Židů a křičel: „Tys to věděl, co? Ty svině. Proč jsi nám to neřekl?“ – „Co se děje?“ zeptal se Nagel. Hauptscharführer přestal Žida fackovat a odpověděl: „Podívejte, Herr Untersturmführer. Narazili jsme na bolševický masový hrob.“ Přistoupil jsem k jámě, kterou Židé vyhloubili; na dně bylo vidět plesnivé, scvrklé, téměř mumifikované mrtvoly. „Ty určitě postříleli v zimě,“ řekl jsem. „Proto se nerozložili.“ Jeden z vojáků na konci jámy se narovnal. „Vypadá to, že dostali kulku do týla, Herr Untersturmführer. To bude práce NKVD.“ Nagel zavolal Dolmetschera: „Zeptej se ho, co se stalo.“ Tlumočník otázku přeložil a Žid začal mluvit. „Říká, že bolševici ve vesnici pozatýkali hodně mužů. Ale o tom, že je pohřbili tady, prý nevěděl.“ – „Tak ti hajzlové to prý nevěděli!“ vybuchl Hauptscharführer. „Zabili je sami, tak je to!“ – „Hauptscharführere, uklidněte se. Nechte tuhle jámu zasypat a běžte kopat jinam. Ale tohle místo označte, kdybychom to později chtěli vyšetřit.“ Vrátili jsme se ke kordonu; dorazila auta se zbytkem Židů. O dvacet minut později se k nám připojil Hauptscharführer, v obličeji celý rudý. „Zase jsme narazili na mrtvoly, Herr Untersturmführer. To snad není pravda, ten les je jich plný.“ Nagel svolal menší poradu. „V tomhle lese je jen málo mýtin,“ vysvětloval jeden poddůstojník, „proto kopeme na stejných místech jako oni.“ Zatímco diskutovali, já si postupně všiml, že mám v prstech hned za nehty zabodnuté dlouhé a velice jemné třísky; pohmatem jsem zjistil, že těsně pod kůží sahají až ke druhému článku. Překvapilo mě to. Jak se tam dostaly? Vůbec nic jsem necítil. Začal jsem je jednu po druhé vytahovat a snažil jsem se, abych se vyvaroval krvácení. Naštěstí to šlo poměrně snadno. Nagel zřejmě dospěl k rozhodnutí: „Tamhle o kus níž je ještě kus lesa. Zkusíme to tam.“ – „Já počkám tady,“ řekl jsem. – „Dobře, Herr Obersturmführer. Pak pro vás někoho pošlu.“ Se zájmem jsem prsty několikrát ohnul: všechno bylo zjevně v pořádku. Poodešel jsem po pozvolném svahu od kordonu do trávy a už téměř suchých květin. O něco níž začínalo obilné pole, které střežila hlavou dolů ukřižovaná vrána s roztaženými křídly. Lehl jsem si do trávy a zadíval se na nebe. Zavřel jsem oči.

Přišel pro mě Popp. „Už jsou skoro hotoví, Herr Obersturmführer.“ Kordon i Židé se přemístili ke spodnímu kusu lesa. Odsouzení čekali ve skupinkách pod stromy, někteří z nich se zády opírali o kmeny. O kus dál v lese čekal Nagel a jeho Ukrajinci. Pár Židů pořád ještě z výkopu dlouhého několik metrů házelo na hromadu plné lopaty bahna. Nahnul jsem se; hrob plnila voda, Židé kopali po kolena v bahnité břečce. „To není hrob, to je bazén,“ poznamenal jsem suše k Nagelovi. Ten mou poznámku nepřijal nijak vlídně. „A co mám asi tak dělat, Herr Obersturmführer? Narazili jsme na spodní vodu, a jak postupují hlouběji, voda stoupá. Jsme moc blízko řeky. Ovšem já nehodlám strávit celý den kopáním děr všude možně po lese.“ Otočil se k Hauptscharführerovi. „To stačí. Ať vylezou.“ Byl sinalý. „Vaši střelci jsou připravení?“ zeptal se. Pochopil jsem, že střílet budou Ukrajinci. „Ano, Herr Untersturmführer,“ odpověděl Hauptscharführer. Obrátil se na Dolmetschera a vysvětlil mu postup. Dolmetscher vše přetlumočil Ukrajincům. Dvacet z nich se před hrobem postavilo do řady; pět dalších se chopilo Židů, kteří jámu vykopali, a přinutilo je, aby si klekli na její kraj zády ke střelcům. Na Haupscharführerův rozkaz askariové zalícili a zamířili Židům na zátylky. Počet ale nesouhlasil, na jednoho Žida bylo potřeba dvou střelců, ale kopáčů bylo patnáct. Hauptscharführer je přepočítal, pak Ukrajincům dal rozkaz, aby sklonili zbraně, a pět Židů poslal počkat stranou. Někteří z nich si cosi tiše drmolili, zřejmě se modlili, ale krom toho neříkali nic. „Měli bychom spíš nabrat víc askariů,“ navrhl jeden poddůstojník. „Šlo by to rychleji.“ Následoval krátký hovor; Ukrajinců bylo jen pětadvacet; poddůstojník navrhoval přidat k nim pět Orpo; Hauptscharführer zastával názor, že z kordonu nelze ubírat lidi. Nagel je podrážděně přerušil: „Pokračujte takhle.“ Hauptscharführer vyštěkl rozkaz a askariové zvedli zbraně. Nagel udělal krok vpřed. „Na můj rozkaz…“ Hlas měl bezvýrazný, dalo mu práci ho ovládnout. „Pal!“ Zapraskala salva a já uviděl cosi jako červený cákanec překrytý kouřem z hlavní. Většina zabitých přepadla dopředu, obličejem do vody; dva z nich zůstali schoulení ležet na kraji hrobu. „Ukliďte to a přiveďte další,“ přikázal Nagel. Několik Ukrajinců vzalo ty dva mrtvé Židy za nohy a za ruce a s houpnutím je hodili do jámy; dopadli tam s mohutným cáknutím, z roztříštěných lebek jim prýštila krev a pocákala Ukrajincům holínky a zelené uniformy. Dva muži s lopatami přikročili ke kraji hrobu a začali uklízet, nabírali krvavou hlínu a bělavé kusy mozků a házeli je za mrtvými. Šel jsem se podívat: mrtvoly plavaly v bahnité vodě, některé na břiše, některé na zádech, nosy a vousy jim trčely z vody; krev se jim z hlav rozlévala po hladině jako jemná vrstva oleje, jen byla jasně červená, bílé košile už také zrudly a po kůži a skrz vousy jim stékaly drobné červené pramínky. Nastoupila druhá skupina, pět kopáčů a pět z těch na kraji lesa; klekli si čelem k jámě a k mrtvolám svých sousedů; jeden z nich se otočil tváří ke střelcům a mlčky se na ně díval. Přemýšlel jsem o těch Ukrajincích: jak se tu ocitli? Většina z nich bojovala proti Polákům, pak proti Sovětům, jistě snili o lepší budoucnosti pro sebe i pro své děti, a najednou stojí v lese, na sobě mají cizí uniformu a bez jakéhokoliv pochopitelného důvodu zabíjejí lidi, kteří jim nic neudělali. Co si o tom mohou myslet? A přesto na rozkaz stříleli, házeli těla do hrobu a přiváděli další odsouzené, neohrazovali se. Co si o tom budou myslet později? Opět vystřelili. Tentokrát se z hrobu ozval nářek. „Ale do prdele, někdo tam není mrtvý,“ zavrčel Hauptscharführer. – „Tak je doražte,“ vykřikl Nagel. Na Hauptscharführerův rozkaz dva askariové postoupili vpřed a znovu vystřelili do hrobu. Nářek nepřestal. Vystřelili potřetí. Vedle nich jiní uklízeli kraj. O kus dál nastoupilo dalších deset. Sledoval jsem Poppa; nabral z hromady vedle hrobu hrst hlíny, pozorně si ji prohlížel, prohnětl ji a dokonce ji ochutnal. „Co to děláš, Poppe?“ Přistoupil ke mně. „Podívejte se na tu zem, Herr Obersturmführer. To je dobrá půda. Nebylo by špatné tady žít.“ Židé si klekli. „Zahoď to, Poppe,“ řekl jsem mu. – „Říkali nám, že se tu pak můžeme usadit, zařídit si hospodářství. Já říkám jen to, že tohle je dobrý kraj.“ – „Zmlkni, Poppe.“ Askariové právě vypálili další salvu. Z hrobu se opět ozval pronikavý křik a sténání. „Prosím, pánové Němci! Prosím!“ Hauptscharführer zavelel k ráně z milosti; křik ale neustával, bylo slyšet, jak se muži ve vodě zmítají, Nagel také vykřikl: „Ti vaši chlapi střílejí jak ponocní! Ať si vlezou do díry.“ – „Ale Herr Untersturmführer…“ – „Ať tam vlezou!“ Hauptscharführer nechal rozkaz přeložit. Ukrajinci začali živě rokovat. „Co říkají?“ ptal se Nagel. – „Nechtějí tam dolů, Herr Untersturmführer,“ vysvětloval Dolmetscher. „Říkají, že to není potřeba, že můžou střílet shora.“ Nagel byl celý brunátný. „Ať tam vlezou!“ Hauptscharführer jednoho popadl za paži a táhl ho k hrobu; Ukrajinec se nedal. Teď už křičeli všichni, ukrajinsky i německy. Opodál čekala další skupinka. Vybraný askari vztekle mrštil pušku na zem a skočil do jámy, uklouzl a upadl mezi mrtvé a umírající. Jeho kolega slezl za ním, přidržel se kraje a pomohl mu vstát. Zabahněný a zakrvácený Ukrajinec klel a plival. Hauptscharführer mu podal pušku. Zleva se ozvalo několik výstřelů a křik; muži z kordonu stříleli do lesa: jeden z Židů využil zmatku a zmizel. „Dostali jste ho?“ volal Nagel. – „Nevím, Herr Untersturmführer,“ odpověděl zdálky jeden z policistů. – „Tak se běžte podívat!“ Na druhé straně prchali další dva Židé a Orpo znovu zahájili palbu: jeden z nich upadl hned, druhý zmizel v hloubi lesa. Nagel vytáhl pistoli, mával s ní na všechny strany a vykřikoval protichůdné rozkazy. V hrobě se Askari snažil přitisknout pušku jednomu ze zraněných Židů k čelu, ale ten se ve vodě otočil a hlava mu zmizela pod hladinou. Nakonec Ukrajinec vystřelil odhadem, trefil Žida do čelisti, ale zase ho nezabil, Žid se zmítal a chytal Ukrajince za nohy. „Nagele,“ řekl jsem. – „Co?“ Díval se vytřeštěně, pistole mu visela z ruky. – „Já počkám v autě.“ Z lesa byly slyšet výstřely, Orpo stříleli na uprchlíky; letmo jsem se podíval na prsty, abych se přesvědčil, jestli jsem si všechny třísky vytáhl. U jámy se jeden z Židů rozplakal.

Takový diletantismus se rychle stal výjimkou. Jak týdny ubíhaly, důstojníci získávali zkušenosti a vojáci si zvykali na dané postupy; zároveň bylo zřejmé, že každý hledá v nastalé situaci své místo a každý po svém přemýšlí o tom, co se děje. Večer u stolu muži probírali akce, vyprávěli si historky, porovnávali si zkušenosti, někteří smutně, jiní vesele. Jiní mlčeli, a právě na ty bylo třeba dát pozor. Měli jsme tu už dvě sebevraždy; a jeden z mužů se jednou v noci probudil a vyprázdnil zásobník své pušky do stropu, museli ho násilím svázat a jeden poddůstojník to málem odnesl životem. Někteří reagovali brutálně, někdy až sadisticky, odsouzené bili a před smrtí je mučili; důstojníci se snažili tyhle výstřelky omezovat, ale nebylo to lehké, docházelo k nim i nadále. Naši muži si popravy velice často fotografovali; v kasárnách měnili fotografie za tabák, věšeli si je na zdi, další si mohl objednat kdokoliv. Od armádních cenzorů jsme věděli, že mnozí tyto obrázky posílají svým rodinám do Německa, někteří z nich dokonce sestavovali malá alba vybavená popiskami; důstojnictvo tento jev zneklidňoval, ale jak se zdálo, zabránit se mu nedalo. Unést se nechávali i samotní důstojníci. Jednou, když Židé kopali, přistihl jsem Bohra, jak si prozpěvuje: „Plakali všichni Židi a kopali mu hrob…“ Dolmetscher to tlumočil, což mnou hluboce otřáslo. Bohra už jsem nějakou dobu znal, byl to normální člověk a k Židům nechoval žádnou mimořádnou nenávist, jen plnil své úkoly, jak se od něj žádalo; zjevně to na něj ale působilo, snášel to špatně. V Kommandu byli samosebou i opravdoví antisemité; například Lübbe, jiný Untersturmführer, při každé sebemenší příležitosti začal hanět Izrael s tak vrcholným zápalem, jako by světový judaismus byl jen rozsáhlým spiknutím namířeným proti němu, Lübbemu. Všechny tím unavoval. Jeho přístup k akcím byl ovšem zvláštní: někdy se choval krutě, ale také se stávalo, že na něj ráno přišel těžký průjem, Lübbe se okamžitě hodil marod a někdo ho musel zastoupit. „Bože, jak já tu verbež nenávidím,“ říkal, když se díval, jak umírají, „ale práce je to příšerná.“ A když jsem se ho ptal, zda mu jeho přesvědčení nepomáhá to snášet, opáčil: „Podívejte, to, že mám rád maso, ještě neznamená, že chci pracovat na jatkách.“ Ostatně když za několik měsíců dr. Thomas, který nahradil Brigadeführera Rasche, dělal v komandech čistku, byl Lübbe odvelen pryč. Ale čím dál tím víc důstojníků i členů mužstva se hůře zvládalo, měli pocit, že jsou oprávněni k věcem, ke kterým oprávněni nebyli, k různým nehoráznostem, což je nepochybně normální, při takovém druhu práce se hranice stírají a rozplývají. A pak tu byli další, kteří Židy okrádali, brali jim zlaté hodinky, prsteny i peníze, přestože se všechno mělo odevzdávat Kommandostabu a odesílat do Německa. Důstojníci měli během akce za úkol dohlížet na Orpo, na Waffen-SS i na askarie a postarat se, aby jim nic neuvízlo za nehty. Jenže kradli i důstojníci. A k tomu navíc pili, disciplína upadala. Jednou jsme se na noc ubytovali ve vsi, Bohr přivedl dvě dívky, ukrajinské venkovanky, a obstaral vodku. On se Zornem a Mülerem začali s děvčaty pít a osahávat je, strkali jim ruce pod sukně. Já seděl v posteli a snažil se číst. Bohr na mě zavolal: „Pojďte, využijte taky příležitosti.“ – „Ne, díky.“ Jedna z dívek měla rozepnuté šaty, byla polonahá, rosolovité prsy poněkud povislé. Z té nezřízené smyslnosti a umaštěných těl mi bylo zle, ale neměl jsem kam jít. „S vámi člověk moc legrace neužije, doktore,“ prohodil ke mně Bohr. Já se na ně díval, jako kdyby mé oči byly Roentgenovým přístrojem: pod masem jsem zřetelně rozeznával kostry, když Zorn jednu z dívek objal, bylo to, jako kdyby se propletly kosti oddělené jen tenkou gázou, když se smáli, z čelistí lebek vycházely skřípavé zvuky; zítra už budou staří, ta děvčata ztloustnou nebo jim naopak ke kostem bude lnout svrasklá kůže, vyschlá, prázdná vemena jim budou viset jako vypité měchy, a pak i Bohr a Zorn a ty dívky zemřou a budou uloženi do studené, měkké země, přesně jako ti Židé zahubení na vrcholu sil, ústa plná hlíny už se nebudou smát, tak k čemu tahle smutná taškařice? Vím, co by mi Zorn odpověděl, kdybych se ho na to zeptal: „Abychom toho využili, než chcípneme, abychom si trochu užili,“ ale já si to neužíval, já si také dovedl po svém užít, když jsem chtěl, ne, šlo nepochybně o ten jejich děsivý nedostatek sebeuvědomění, o ten ohromující způsob, jak nikdy nepřemýšleli ani o věcech dobrých, ani o těch špatných, jak zabíjeli a nechápali proč a nedělali si s tím hlavu, jak osahávali ženy, protože to ženy žádaly, jak pili, ale ani ne proto, aby se vysvobodili z vlastního těla. Tohle jsem nechápal, ale také po mně nikdo nechtěl, abych to chápal.

Na začátku srpna přistoupilo Sonderkommando v Žitomiru k první čistce. Podle našich údajů tu před válkou žilo třicet tisíc Židů; většina z nich ale uprchla s Rudou armádou, zůstalo jich tu už jen pět tisíc, tedy devět procent současné populace. Rasch usoudil, že i to je moc. Generál Reinhardt, který velel 99. divizi, nám půjčil vojáky na Durchkämmung, což je krásný německý termín, který znamená „pročesávání“. Všichni byli poněkud nervózní: 1. srpna byla Halič připojena ke Generálnímu gouvernementu a jednotky Nachtigallu až po Vinnicu a Tiraspol se vzbouřily. Bylo potřeba vyhledat veškeré důstojníky OUN-B v řadách našich pomocných sil, zatknout je a spolu s důstojníky „Nachtigallu“ je poslat za Banderou do Sachsenhausenu. A od téhle chvíle bylo třeba i dohlédnout na ty, kteří nám zůstali, protože na ně nebylo tak docela spolehnutí. I v samotném Žitomiru banderovci zavraždili dva námi dosazené melnykovské funkcionáře; nejdřív jsme podezírali komunisty; pak jsme postříleli všechny partyzány z řad OUN-B, které jsme našli. Naštěstí se ukázalo, že máme vynikající vztahy s Wehrmacht. Veteráni z Polska tvrdili, že je to udivuje: čekali by přinejlepším nepřátelskou smířlivost, ale naše vztahy s hlavními štáby byly upřímně srdečné. U mnoha akcí přejímala iniciativu armáda, žádali nás, abychom likvidovali partyzány či Židy z vesnic, kde došlo k sabotážím, případně žádali o akce čistě represivní, a dodávali nám Židy a Cikány k popravám. Von Roques, velitel týlu skupiny Jih, vydal rozkaz, že pokud nebudou odhaleni konkrétní pachatelé určité sabotáže, bude se pokračovat v represích proti Židům a Rusům, neboť nelze svévolně obviňovat Ukrajince: Je třeba, abychom působili dojmem, že jednáme spravedlivě. Samozřejmě že ne všichni důstojníci Wehrmacht tato opatření schvalovali, podle Rasche pochopení chybělo zejména těm starším z nich. Skupina měla rovněž problémy s některými veliteli z Durchganglager, kteří se tvářili mrzutě, když nám měli posílat komisaře a židovské vězně. Věděli jsme ovšem, že von Reichenau SP energicky hájí. A občas se naopak dokonce stalo, že nás Wehrmacht předešla. Velitelství jedné divize se chtělo ubytovat v jisté vesnici, ale nebylo místo: „Jsou tu ještě Židé,“ upozornil nás šéf jejich štábu; AOK vzneslo žádost a my museli postřílet všechny místní židovské muže a pak shromáždit ženy a děti do několika domů, aby se uvolnila ubytovací místa pro důstojníky. V hlášení to bylo označeno jako represivní akce. Z jiné divize za námi přišli s žádostí o likvidaci pacientů ústavu pro choromyslné, který chtěli obsadit; Gruppenstab pohoršeně odpověděl, že muži ze Staatspolizei nejsou katy Wehrmacht: „Tato akce není nikterak nezbytně v zájmu SP; proveďte ji sami.“ (Jindy ovšem Rasch nechal blázny postřílet, protože veškerá ostraha a ošetřovatelé zmizeli a on předpokládal, že pokud toho nemocní využijí a utečou, budou představovat bezpečnostní riziko.) Mimoto to vypadalo, že brzy se začne postupovat rázněji. Z Haliče k nám dolehly zvěsti o nových metodách; Jeckeln patrně dostal značné posily a pokračoval v metodickém pročesávání v mnohem větším měřítku, než tomu bylo dosud. Když se Callsen vrátil z jedné cesty do Tarnopole, letmo se zmínil o jakési nové Ölsardinenmanier, ale rozvést to odmítl a nikdo příliš nevěděl, o čem mluví. A pak se vrátil Blobel. Byl vyléčený a vypadalo to, že méně pije, ale popudlivý byl pořád stejně. Já teď trávil většinu času v Žitomiru. Thomas tam byl taky a vídali jsme se skoro každý den. Bylo vedro. Stromy v sadech se prohýbaly pod tíhou švestek a meruněk; na soukromých políčkách na kraji města se daly zahlédnout ohromné dýně, tu a tam suchý kukuřičný klas, osamocené řádky slunečnic se svěšenými květy. Jakmile jsme měli chvíli volna, vyrazili jsme si s Thomasem z města, veslovali jsme na loďce po Tětěrevi a plavali; pak jsme si lehli pod jabloně, popíjeli špatné bílé besarabské víno a chroupali čerstvé ovoce, které vždycky leželo na dosah. Tou dobou tu ještě nepůsobili partyzáni, byl tu klid. Někdy jsme si jako za studentských časů nahlas předčítali zajímavé nebo zábavné úryvky z knih. Thomas objevil francouzskou brožuru vydanou Ústavem pro výzkum židovských otázek. „Poslouchej, to je neuvěřitelné čtení. Článek ‚Biologie a spolupráce‘, od nějakého Charlese Lavilla. Takže: Politika buď musí být biologická, nebo nemá být vůbec. Poslouchej, poslouchej: Chtěl by snad někdo z nás zůstat obyčejným polypem? Nebo chceme naopak směřovat k vyšším stupňům organizace?‘“ Četl francouzsky s téměř zpěvavým přízvukem. „Odpověď: Vznik vyšších živočišných forem až po člověka dovolily buněčné shluky s komplementárními tendencemi. Odmítnout to, co se nám nabízí, by svým způsobem bylo zločinem nejen proti biologii, ale i proti lidstvu.“ Já zase četl Stendhalovu korespondenci. Jednoho dne nás ženisté vzali na projížďku na motorovém člunu; Thomas, který byl už trochu opilý, se pohodlně rozvalil na přídi, stehny obemknul bednu granátů, lovil z krabice jeden granát za druhým, odjišťoval je a líně je házel za hlavu; kropily nás gejzíry vody zdvíhané výbuchy, ženisté vyzbrojení síťkami se snažili vylovit desítky mrtvých ryb, které se houpaly v brázdě za lodí, smáli se a já se kochal jejich opálenou kůží a bezstarostným mládím. Večer se Thomas tu a tam objevil u nás, aby si poslechl hudbu. Bohr objevil jednoho malého židovského sirotka, kterého si vzal za maskota: chlapec myl auta, leštil důstojníkům boty a čistil zbraně, ale hlavně hrál na klavír jako bůh, lehce, svižně, radostně. „Za takový přednes se dá prominout všechno, dokonce i to, že je to Žid,“ tvrdíval Bohr. Nechával si hrát Beethovena nebo Haydna, ale chlapec, Jakov, měl nejradši Bacha. Znal nazpaměť snad všechny Suity, bylo to neuvěřitelné. Dokonce i Blobel ho toleroval. Někdy, když Jakov nehrál, bavil jsem se tím, že jsem si utahoval ze svých kolegů a předčítal jim Stendhalovy pasáže o ústupu z Ruska. Někteří se nad tím pohoršovali: „Copak Francouzi, ti snad, to jsou nuly. Ale my jsme Němci.“ – „To samozřejmě. Jenže Rusové jsou pořád Rusové.“ – „Právě že ne!“ horlil Blobel. „Sedmdesát nebo osmdesát procent národů Sovětského svazu má mongolský původ. To je dokázané. A bolševici zavedli cílevědomou politiku rasového míšení. Za Velké války, to ano, to se bojovalo proti pravým ruským mužikům, a to byli pašáci, chlapíci, to se musí nechat, ale bolševici je vyhubili! Opravdových Rusů, opravdových Slovanů už moc nezbylo. Každopádně,“ navázal bez jakékoliv logiky, „Slovani jsou už podle jména rasa zmetků, otroků. Bastardi. Neměli jediného vládce, který by byl opravdu Rus, vždycky to byla normanská, mongolská a pak německá krev. Dokonce i jejich národní básník byl negerský Mischlinge, a jim to nevadí, což je důkaz…“ – „V každém případě,“ dodal vážným tónem Vogt, „Bůh stojí na straně německého národa a Volku. Tuhle válku nemůžeme prohrát.“ – „Bůh?“ vyprskl Blobel. „Bůh je komunista. A jestli na něj narazím, skončí jako jeho komisaři.“

Věděl, o čem mluví. V Čerňakovu SP zatkla předsedu oblastní Trojky NKVD s jedním z jeho spolupracovníků a odeslali je do Žitomiru. Při výslechu vedeném Vogtem a jeho kolegy tento soudce, Wolf Kiepper, přiznal, že nechal popravit přes tisíc tři sta padesát osob. Byl to asi šedesátiletý Žid, komunista od roku 1905 a od roku 1918 lidový soudce; ten druhý, Mojše Kogan, byl mladší, ale rovněž čekista a Žid. Blobel tento případ probíral s Raschem a Oberstem Heimem a dohodli se na veřejné popravě. Kieper a Kogan byli postaveni před vojenský soud a odsouzeni k smrti. 7. srpna brzy ráno důstojníci Sonderkommanda, posílení o Orpo a naše askarie, pokračovali v zatýkání Židů a shromažďovali je na tržišti. 6. armáda dala k dispozici vůz propagandistické roty, který s amplionem brázdil ulice města a německy a ukrajinsky oznamoval, že se koná poprava. Na náměstí jsem dorazil k polednímu s Thomasem. Tady už bylo shromážděno přes čtyři sta Židů, kteří si museli s rukama sepnutýma v týle sednout před vysokou šibenici, již tu včera večer vztyčili řidiči Sonderkommanda. Za kordonem Waffen-SS se sem hrnuly davy zvědavců, hlavně vojáků, ale i mužů z Organisation Todt a z NKKK, a také hodně ukrajinských civilistů. Tito diváci plnili náměstí ze všech stran, bylo těžké si mezi nimi prorazit cestu; asi třicet vojáků se dokonce uvelebilo na plechové střeše blízkého domu. Lidé se smáli a vtipkovali; hodně si jich scénu fotografovalo. Blobel stál u paty šibenice s Häfnerem, který se vrátil z Bílé Cerkve. Von Radetzky stál poblíž shromážděných Židů a ukrajinsky řečnil k davu: „Má někdo s těmihle Židy nevyřízené účty?“ zeptal se. Nato z davu vystoupil nějaký člověk, jednoho ze sedících nakopnul a pak se vrátil zpátky; jiní začali házet shnilé ovoce a rajčata. Díval jsem se na Židy, tváře měli popelavé, stříleli kolem sebe vyděšenými pohledy, nevěděli, co bude dál. Bylo mezi nimi hodně starců s bílými vousy a ve špinavých kaftanech, ale také poměrně mladí muži. Všiml jsem si, že v kordonu je i několik Ländser z Wehrmacht. „Co tu dělají?“ zeptal jsem se Häfnera. – „To jsou dobrovolníci. Sami se přihlásili.“ Našpulil jsem rty. Zahlédl jsem mnoho důstojníků, ale nepoznával jsem nikoho z AOK. Zamířil jsem ke kordonu a zeptal jsem se jednoho z vojáků: „Co tu děláš? Kdo tě tu postavil na stráž?“ Zatvářil se rozpačitě. „Kde je tvůj velitel?“ – „To nevím, Herr Offizier,“ odpověděl nakonec a poškrábal se na čele pod lemem lodičky. „Co tu děláš?“ opakoval jsem. „Dneska ráno jsem šel s kamarády do ghetta, Herr Offizier. A pak jsme se nabídli, že pomůžeme, a vaši kolegové souhlasili. Objednal jsem si u Žida kožené holínky a chtěl jsem si je vyzkoušet, než… než…“ Ani se to neodvažoval vyslovit. „Než je postřílíme, tak je to?“ prohodil jsem jízlivě. – „Ano, Herr Offizier.“ – „A našel jsi ho?“ – „Je tamhle. Ale mluvit jsem s ním nemohl.“ Vrátil jsem se k Blobelovi. „Herr Standartenführer, ty muže z Wehrmacht je třeba poslat pryč. To není normální, aby se účastnili Aktion bez rozkazů.“ – „No tak, no tak, Obersturmführere. Je dobře, že projevují nadšení. Jsou to dobří národní socialisté a chtějí se také nějak zapojit.“ Pokrčil jsem rameny a znovu jsem se připojil k Thomasovi. Bradou ukázal na dav: „Kdybychom prodávali vstupenky, namastíme si kapsu.“ Ušklíbl se. „V AOK tomu říkají Exekution-Tourismus.“ Už přijelo nákladní auto a právě zajíždělo pod šibenici. Dva Waffen-SS z něj vyvedli Kiepera a Kogana. Ti byli oblečení v rubaškách a ruce měli svázané za zády. Kieperovi od zatčení zbělely vousy. Naši řidiči položili přes korbu auta prkno, vylezli na něj a začali upevňovat oprátky. Všiml jsem si, že Höfler se drží stranou a zamračeně pokuřuje; Bauer, Blobelův osobní šofér, zkoušel uzly. Pak nahoru vylezl i Zorn a Waffen-SS vytáhli odsouzené. Postavili je pod šibenici a Zorn měl proslov; mluvil ukrajinsky, nejspíš vysvětloval rozsudek. Diváci pokřikovali, hvízdali, měl co dělat, aby ho bylo slyšet; několikrát na ně zamával, ať jsou zticha, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Vojáci fotografovali, ukazovali si na odsouzence a smáli se. Pak Zorn a jeden z Waffen-SS přetáhli odsouzeným oprátky přes hlavy. Oba odsouzení mlčeli, byli zabraní do sebe. Zorn a ostatní seskočili z prkna a Bauer nastartoval. „Pomaleji, pomaleji,“ křičeli Ländser, kteří fotografovali. Nákladní vůz popojel, oba muži se snažili udržet rovnováhu, pak jeden po druhém přepadli a několikrát se zhoupli dopředu a dozadu. Kieperovi se svezly kalhoty ke kotníkům; pod košilí byl nahý, s hrůzou jsem spatřil jeho naběhlý penis, naposledy ejakuloval. „Nix Kultura!“ zařičel jeden Landser, ostatní se také dali do křiku. Zorn přibil na pilíř šibenice cedulku, na níž byl vysvětlený rozsudek; stálo tam, že těch tisíc tři sta padesát Kieferových obětí byli samí Volksdeutschen a Ukrajinci.