Copyright © 2010 by Nic Pizzolatto

All rights reserved

Translation © 2015 by Martin Pokorný

ISBN  978-80-249-2685-8

Doktor mi nasnímkoval plíce. Vanul skrz ně sníh.

Když jsem vyšel z ordinace, všichni lidi v čekárně byli očividně rádi, že nejsou já. Některý věci jsou lidem prostě vidět v obličeji.

Věděl jsem, že se mnou něco je, protože když jsem před pár dny honil nějakýho maníka přes dvě patra, lapal jsem na schodech po dechu, jako kdyby mi na prsou ležela vzpěračská činka. Už pár týdnů jsem sice dost nasával, ale věděl jsem, že tohle má jinou příčinu. Ta nenadálá bolest mě rozčílila tak, že jsem dotyčnýmu zlomil ruku. Vychrchlal pár zubů a stěžoval si pak Stanovi, že jsem to přehnal. Jenomže právě proto mi dávají práci. Že to přeženu.

Řekl jsem Stanovi o tom bolení na hrudi a on mě poslal k doktorovi, co mu dluží čtyřicet táců.

Před ordinací jsem z bundy vytáhl cigarety a už jsem se chystal rozmačkat krabičku v dlani, ale pak jsem usoudil, že tohle není vhodná chvíle, kdy přestat kouřit. Na ulici jsem si zapálil, ale nechutnalo mi to a kouř mi připomněl ty bavlněné nitky, co se mi vinou skrz plíce. Kolem pomalu přejížděly autobusy a auta a od skla a chromu se jim odráželo slunce. Přes tmavé brýle to na mě působilo, jako bych stál na dně moře a ta auta byly ryby. Představil jsem si v duchu mnohem tmavší a chladnější místo a ryby se proměnily ve stíny.

Ze zadumání mě vytrhl klakson. Měl jsem nakročeno z chodníku. Mávl jsem si taxíka.

Myslel jsem na Loraine, holku, se kterou jsem svýho času chodil, a na to, jak jsme jednou zůstali vzhůru celou noc a já se s ní až do rána bavil na jedné pláži v Galvestonu, na fleku, odkud bylo vidět, jak se v dálce z ropných rafinérií zdvihá kypře bílý čoud a silnice ubíhá až ke slunci. Může to bejt tak deset, jedenáct let. Asi na mě byla moc mladá.

Už před tím rentgenem jsem těžce zuřil, protože Carmen, o který jsem si myslel, že spolu chodíme, začala spát s mým šéfem, což je jistej Stan Ptitko. Zrovna jsem se chystal k němu do baru. Dnes by to moc nemělo smysl. Jenže člověk nepřestane být, kým je, jenom proto, že má v hrudním koši fujavici z mydlin.

Živ odtud nikdo nevyklouzne, ale každej aspoň doufá, že nedostane pevnou lhůtu. Nemínil jsem o svejch plicích vykládat Stanovi ani Angelovi ani Louovi. Netoužil jsem po tom, aby vysedávali v baru, bavili se o mně v mý nepřítomnosti a chechtali se.

Okýnko taxíku pokrývaly něčí otisky prstů a venku se přiblížily předměstí. Některý místa se člověku úplně otevřou, ale na New Orleans nic vstřícnýho není. To město je jak utopená kovadlina, která si drží vlastní atmosféru. Slunce plálo mezi domy a kmeny dubů a já na obličeji cítil světlo a pak zas stín jak ze stroboskopu. Myslel jsem na to, jakej má Carmen zadek, a na to, jak se na mě usmívala přes rameno. Carmen mi pořád vrtala hlavou a přitom to vůbec nemělo smysl, jelikož jsem věděl, že to je kurva bez srdce. Když jsme to spolu začali táhnout, byla s Angelem Medeirasem. Asi jsem mu ji víceméně přebral. A teď je se Stanem. Pro kterýho pracuje i Angelo. Můj pocit urážky zchlazovalo vědomí, že Stanovi za zády ojíždí pár dalších chlapů.

Přemejšlel jsem, komu bych mohl o svejch plicích říct, protože někomu jsem to říct chtěl. Taková zpráva, to musíte uznat, stojí za prd, když vás zrovna čeká práce.

Bar se jmenoval Stan’s Place, byl z cihel a měl plechovou střechu, mříže v oknech a promáčklý kovový dveře. Vevnitř seděl Lou Theriot, Jay Meires a ještě pár starejch chlapů, co jsem neznal. Barman se jmenoval George a levý ucho měl obložený bílým fáčem. Zeptal jsem se ho, kde je Stan, a on kývl ke schodům, co vedou podél stěny do kanceláře. Dveře byly zavřený, tak jsem se vyhoupl na stoličku a objednal si pivo. Pak jsem si ale vzpomněl, že umírám, a místo piva jsem si objednal Johnnie Walker Blue. Lou s Jayem se bavili o problému s jedním sázkařským podnikem. Rozuměl jsem tomu, protože pár roků, když mi čerstvě bylo dvacet, jsem v sázkách taky jel a znal jsem terminologii. Jelikož jsem poslouchal, zmlkli a zahleděli se na mě. Neusmál jsem se ani jinak nereagoval a oni pak mluvili dál, ale tišeji, a obrátili hlavy tak, abych je neslyšel. Nikdy mě neměli zvlášť v oblibě. Zažili tady Carmen ještě jako servírku, než to rozjela se Stanem, a myslím, že proti mně kvůli ní něco měli.

Vedle toho se jim nezamlouvalo, že jsem do týhle party nikdy pořádně nezapadl. Stan mě podědil od mýho dřívějšího kápa, což byl Sam Gino, a ten mě podědil od Harpera Robicheauxe. Je to hlavně moje chyba, že mě tihle maníci nikdy tak úplně nepřijali. Mají o módě taliánský představy — teplákovky nebo naopak košile s manžetama, ulízaný vlasy —, zatímco já chodím stejně jako celej život v džínách, černým tričku, bundě a kovbojskejch botách, vlasy si vzadu nechávám odrůst a neholím se. Jmenuju se Roy Cady, ale Gino mi začal říkat svalovče a ujalo se to a říkaj mi tak dodnes, ale ne ze sympatií. Jsem z východního Texasu, ze zlatýho trojúhelníku, a tihle hošani mě vždycky považovali za blbce z Jihu. Což mi nevadí, protože se mě taky zároveň bojej.

Ne že bych nějak toužil šplhat nahoru.

S Angelem jsem ale byl vždycky v pohodě. Než se stalo to s Carmen.

Otevřely se dveře od kanceláře a vyšla Carmen. Uhlazovala si sukni, trochu si načechrávala vlasy, a hned jak mě uviděla, jako by strnula, ale okamžitě za ní vyšel Stan a ona po schodech sešla před ním a on si vzadu zastrkoval košili. Schody jim pod nohama sténaly a Carmen si, ještě než došla dolů, zapálila. Zamířila na druhej konec baru a objednala si greyhounda.

Napadla mě vtipná poznámka o ocasu, ale musel jsem si ji nechat pro sebe.

Nejvíc mě štvalo, že mi rozbořila samotu. Hrozně dlouho jsem si vystačil sám.

Teda jako zašukal jsem si, když bylo potřeba. Ale byl jsem sám.

Zatímco teďka už bejt sám jaksi nestačilo.

Stan pokývl na Loua s Jayem a přišel ke mně a řekl mi, že mám s Angelem ten večer práci. Dalo mi hodně námahy, abych se tvářil, že jsem z týhle volby parťáka unešenej. Stan měl hustý polský obočí, visutý jak horskej útes, co mu vrhalo stíny do těch jeho očiček.

Podal mi kousek papíru a povídá: „Jefferson Heights.

A zajímá vás Frank Sienkiewicz.“

To jméno jsem znal. Byl to předseda nebo bývalej předseda nebo právní zástupce místních odborů pro přístavní dělníky.

Povídalo se, že si na dokaře chce posvítit fbi a udělat z nich zkušební terč. Zajišťovali transport zboží pro lidi, se kterýma Stan obchodoval, a prachy za tyhle akce udržovaly jejich odbory při životě. Ale nic víc jsem nevěděl.

Stan povídá: „Žádný velký násilí. O to teď nestojím.“ Stál těsně za mnou a položil mi ruku na rameno. Z těch jeho očiček, schovanejch pod houštinou obočí, jsem nikdy nedokázal nic vyčíst, ale tajemství jeho úspěchu spočívalo v tom, že v jeho obličeji — široký slovanský lícní kosti nad staženou pusou beze rtů, jak když kozák plení vesnici — nebyla ani stopa slitování. Pokud Sověti — jak se říkalo — opravdu měli maníky, co chlapovi do ptáka klidně vrznou rozžhavený ramínko na košile, tak to byly typy jako Stanislaw Ptitko. Povídá: „Chci, aby pochopil, co je správný. Že musí hrát s ostatníma. Nic víc.“

„A na to potřebuju Angela?“

„Vem ho s sebou. Chci bejt opatrnej.“ A taky mi řekl, že před srazem s Angelem musím něco vyzvednout v Gretně.

„Takže žádný zpoždění,“ dodal a kývl směrem k té sklence whisky, co jsem držel v ruce.

Kopl do sebe panáka stoličné a nechal sklenku sklouznout zpátky k barmanovi. Georgův fáč přes ucho měl uprostřed žlutej flek. Aniž by se na mě Stan znovu podíval, narovnal si kravatu a povídá: „Bez kvéru.“

„Co?“

„Pamatuješ na toho řidiče loni? Nehodlám borce nechat odstřelit jenom proto, že někomu ruply nervy. Takže ti povídám a Angelovi taky: bez kvéru. Jestli se dozvím, že jste tam šli s bouchačkama, naseru se.“

„A ten dotyčnej bude doma?“

„Jo, bude. Poslal jsem mu dáreček.”

Odkráčel, zastavil se u Carmen, dal jí hubana, omuchlal jí prso a mně se v duchu rýsovaly ďábelský plány. Pak odešel zadním vchodem a Carmen se s cigaretou v ruce akorát tvářila znuděně. Uvažoval jsem o tom Stanově příkazu, že si nemáme brát kvéry.

Připadalo mi to divný.

Carmen se na mě z opačnýho konce baru zamračila, Lou s Jayem to viděli a začali do ní hučet a vykládat jí, jak zrelaxovaně Stan vypadá, když je s ní. Došlo mi, že mají pravdu, a začalo se to ve mně všechno kroutit a srdce mi pod žebrama začalo cukat hanbou. Kopl jsem do sebe panáka a objednal si dalšího.

Carmen nosila svý dlouhý světle hnědý vlasy smotaný v týle, na pěkný tvářičce teď měla drsnou pleť a zblízka bylo vidět, že se jí v prasklinkách a vráskách někdy vrství pudr přes sebe. Připomínala mi prázdnou sklenici, číšku od vypitýho koktejlu, uprostřed který leží na kostkách ledu rozdrcená slupka od limetky.

Chlapi ji myslím měli rádi, protože z ní vyzařovala intenzivní smyslnost. Člověk se na ni podíval a hned věděl, že tahle bude svolná ke všemu. Je to sice přitažlivý, ale chlap to vlastně nevydrží.

Znal jsem z její minulosti historie, který Angelo neznal. Kdy to dělala s několika najednou. A jednou mi nabídla, že pro mě přivede holku navíc, aby to trochu opepřila.

Já na tohle nejsem. Měl jsem v tý době romantický představy, u kterejch mi je teď už jasný, že nebyly na místě.

Myslím, že spíš než sex ji blažilo podvádění. Jako by si s někým potřebovala srovnat účty.

Tvrdila, že jsem ji jednou praštil, ale já tomu nevěřím.

Byla trochu herečka a drama pro ni bylo důležitější než fakta.

I když uznávám, že moje vzpomínky na ten večer nejsou úplně souvislý.

Načež pak Lou v baru řekl cosi jako: „Očividně se vyznáš v tom, co chlap potřebuje ke štěstí.“

Na to Carmen: „Snažím se, to jo.“

Všichni tři se rozesmáli a já úplně cítil, jak se mi osmatřicítka u kostrče rozehřívá. Ale nepřineslo by mi to uspokojení. Jenom jsem byl vzteklej a nechtěl jsem umřít tak, jak mi to naznačoval doktor.

Položil jsem na bar pár papírků a odešel. Před pár dny jsem se sjel tequilou a nechal jsem auťák tady, a zůstal nedotčenej: velkej pick-up f-150, ročník čtyřiaosmdesát.

Tohle se odehrávalo v roce 1987 a tehdejší modely se mi líbily víc: hranatý a přisedlý, těžký mašiny, žádný hračičky. Přejel jsem přes Pontchartrain Expressway a rádio nechal vypnutý a v hlavě mi to myšlenkama hučelo jak v úle.

Gretna. Na Franklin Street jsem začal dumat, kdy pro mě nadejde poslední moment. Každej paprsek světla, co se opřel o přední sklo, jak mě míjely stromy, si po mně žádal ocenění, ale já je velebit nedokázal. Zkoušel jsem si představit, že nejsem, ale scházela mi na to fantazie.

Měl jsem stejně dusivej pocit beznaděje, jako když mi bylo dvanáct třináct a já hleděl přes široký lány bavlny. Srpnový rána, režnej pytel přes rameno a pan Beidle na koni s trenérskou píšťalkou odvádí děcka ze skupiny domů. Skličující představa nekonečný práce. Pocit, že vítězství je nedosažitelný. Puchýřů na rukách jsem si všiml až po týdnu sklizně, když mi upadly vidle a já zjistil, že jsem v prstech ztratil cit. Podíval jsem se teď znovu na tvrdý bříška na prstech obemykajících volant a sevřel je v náporu vzteku. Pocit, že mě podvedli. Pak jsem si vzpomněl na svoji mámu, na Mary-Anne. Neměla dost sil. Byla to chytrá ženská, ale rozhodla se dělat, že je blbá. Dneska ale není potřeba na ni vzpomínat.

Našel jsem tu adresu, kterou mi Stan dal: smradlavej činžák hned vedle lajny skladů, vybledlý cihly popsaný sprejem, vysoká tráva a plevel plynule přecházející na vedlejší prázdnou parcelu. Na parkovišti kraksny a ve vzduchu ten zápach oleje a rozehřátý skládky, co obemyká celý New Orleans.

Číslo 12. První patro. Ned Skinner.

Prošel jsem kolem jeho okna a nakoukl dovnitř. Vevnitř byla tma a vypadala bez hnutí. Zastrčil jsem ruku do kapsy, kde mi dřímal boxer, a šel podél balkónu dál. Sešel jsem dolů k zadnímu vchodu a obhlídl venkovní okna. Tráva se kývala ve větru.

Vrátil jsem se zpátky nahoru a zaklepal. Celej barák opuštěně duněl; zatažený rolety, ticho, žádný televize ani rádia. Počkal jsem chvilku, okoukl to a pak pod futro u zámku vrazil nůž. Laciný dříví se snadno štíplo.

Vklouzl jsem dovnitř a zavřel za sebou. Malej byt, pár kusů nábytku a všude binec, noviny a halda starejch dostihovejch sázenek, krabičky od jídla z bufetu, prehistorická televize s naprasklou obrazovkou. Na kuchyňským pultě prázdný lahve od kvalitní vodky. Flákače jsem odjakživa nesnášel.

Páchlo to tam potem a smradem z huby a zakyslostí. Koupelna byla potáhlá špínou a plísní, na dlažkách ležely ztuhlý hadry. V ložnici jenom matrace přímo na podlaze a klubko tenkých zažloutlých prostěradel. Po koberci rozházený zmačkaný sázenky jak požatý kytky.

Na zemi u postele zarámovaná fotka. Zdvihl jsem ji: brunetka s malým klukem, oba roztomilí, s úsměvem a jiskrou v očích. Snímek vypadal několik let starej, aspoň soudě podle účesu a oblečení té ženské a toho, že papír byl tlustší, než se většinou používá dneska, kožený na pohmat, a obličeje časem trochu vybledly. Odnesl jsem si ji do obýváku, shodil z křesla krabici od pizzy a sedl si. Prohlídl jsem si fotku a pak ten byt. V podobnejch bytech jsem dřív bydlel.

Zahleděl jsem se na úsměvy na fotce.

V tu chvíli kolem mě cosi přešlo, takovej jako pocit nebo vědomí, ale nedokázal jsem ho uchopit. Vědomí čehosi, co jsem kdysi znal anebo cítil, vzpomínka, která nedokázala vyplout na světlo. Natahoval jsem ruku, ale nedokázal jsem tu věc uchopit.

Ale cítil jsem ji blízko.

Slunce na mě přes rolety vrhalo staromódní vězeňský pruhy. Čekal jsem v tom křesle dlouho, ale chlap se neobjevil. A vzhledem k tomu, co se stalo pak, teď tu dobu strávenou čekáním vnímám jako hranici v obou životech, jeho i mém.

Byl to moment, kdy se situace mohla vyvinout jedním směrem — než se vyvinula druhým.

V osm večer jsem se s Angelem sešel u Modrýho koně v Tchoupitoulas Street. Je to taková motorkářská hospoda a já si tam vždycky připadal víc doma než ve Stanově baru. Napřed jsem se zastavil u mě doma. Přepadla mě taková trochu paranoidní představa, ale když mi Stan řekl, ať si neberu zbraň, prostě mě to nutilo k zamyšlení. Uvažoval jsem, proč mi tohle vůbec říkal, když jsem přitom profík a specializací žádnej střelec. A proč je potřeba, abych tuhle práci dělal s Angelem. Přepadl mě pocit, že si mě štelujou, aby mě Angelo snadno dostal. Třeba na mě mají se Stanem pifku kvůli něčemu ohledně Carmen. Třeba jí věří, že jsem ji praštil. Anebo se jim prostě nezamlouvám, protože jsem s ní šukal. Nebo něco takovýho. Tím chci prostě jenom říct, že mi to připadalo divný.

I když jsem svoje instinkty nahlížel kriticky, stejně jsem se jima hodlal řídit. A tak jsem si sbalil mosaznýho boxera a teleskopickej obušek, ale taky jsem si do boty zastrčil svoji oblíbenou pistoli, osmatřicítku Colt Mustang, a na předloktí jsem si připnul vyskakováka. Naposledy jsem ho sice použil před lety, ale teď jsem ho promazal wédéčtyřicítkou a vyzkoušel si ho pod bundou, a když jsem stočil zápěstí, čepel mi vklouzla do dlaně jak studenej blesk.

Při srazu v baru mě ale Angelo překvapil. Poposedl na stoličce a podával mi ruku. Tvářil se zdrceně jak dobitej pes, a tak jsem mu rukou potřásl, ale dával jsem si přitom bacha, abych nevytočil zápěstí.

„Jsi připravenej?“ zeptal jsem se.

„Jenom dopiju.“ Znovu se otočil k baru a upil z panáka whisky. Řídnoucí kakadu mu trčelo z čela a v té své černé teplákovce tu vyčníval stejně, jako já vyčníval u Stana. Přisedl jsem si a koukal na flašky.

Podíval se na mě takříkajíc se zuřivým smutkem, jako by nebyl schopnej posedět a přitom nevěděl co se sebou, a tak kejval kolenem a vrtal se za nehty. A pak mi to došlo.

„Problémy?“ zeptal jsem se.

„Ty už to víš o Stanovi a Carmen?“

„Jo, jasně.“

Nasupeně se na mě zahleděl.

„Do hajzlu,“ zaklel jsem, podíval se na flašky a vzpomněl si, že mám rakovinu. „Dvojitýho Johnnieho Walkera Blue.“

Drink mě stál čtyřicet babek. Hřál a hladce mi sklouznul do krku a proteplil mi celej hrudník, úplně jsem cítil, jak mi ožívá.

„Vona prostě…,“ zamumlal Angelo.

„Cože?“

„Proč jako — vona si klidně — ale sakra proč? Proč s ním? Víš o něm to samý co já.“

Já na to: „Ona ale není žádnej svatoušek. Na rovinu, je to děvka.“

„To neříkej. Takhle o ní nechci mluvit.“

„No tak o ní nemluv vůbec,“ já na to. „Aspoň přede mnou ne.“ A koutkem oka jsem viděl, jak na mě rozzuřeně civí.

Chlapům se na Carmen taky zamlouvalo, že je chytrá nebo přinejmenším mazaná a vyzná se v tom, jak chlapi uvažujou. Nebylo možný ji jen tak odepsat jako blbou nánu. Spousta maníků ji podle mě považovala za chytřejší, než jsou sami, a to chlapa dokáže pěkně vzrušit. Vyzunkl jsem zbytek tý fantastický whisky a otočil se.

„Připravenej?“

Už mi skoro připadalo, že po mně střelí, ale on si jen vzdychl, udolaně přikývl, zvedl se a musel se zachytit, aby se mu nepodlomily nohy. Nedošlo mi, že je pod parou, a teď jsem dostal ohledně Sienkiewicze — toho chlápka z Jefferson Heights — trochu strach. „Řídíš ty,“ povídá.

Auto si to šinulo jak zmoklej pes a hlas z rádia zrovna odříkával cosi o tom, že Jim Bakker přijde o kolárek. Angelo tam seděl, jako by vypustil duši. Ověřil jsem si adresu a dal se po Napoleon Avenue na sever na devadesátku.

Naklonil se a vypnul rádio. „Vzpomínáš si,“ povídá a trochu se mu přitom lepil jazyk, „vzpomínáš si před lety, jak jsme rozprášili ty děcka, co prodávaly v Audubon Parku?“

Chvilku jsem vzpomínal. „Jo.“

„Týjo, ten kluk se prostě rozbrečel. Vzpomínáš si — ještě jsme mu ani nic neudělali. A jemu prostě začly týct slzy —“ Zachechtal se.

„Vzpomínám si.“

„Prosím vás pěkně, chci si jenom vydělat na školný.“

„Jo.“

„A ty povídáš: ,Škola je tohle.‘“ Odmlčel se a napřímil se na sedadle. „Vzpomínáš si na ten batoh?“

„Jasně.“

Bylo to asi před pěti lety, krátce poté, co jsem přešel do Stanovy party. Kluk měl v batohu nacpaný čtyři tisíce v hotovosti a k tomu kvintlíkový pytlíčky koksu.

„Vzpomínáš si, co jsme tehdy udělali?“ ptal se Angelo.

„Odevzdali to Stanovi.“

„Jo, přesně tak.“ Otočil se tak, aby na mě viděl, ruce sklesle složený v klíně. „Vím, že tě tehdy napadalo totéž co mě. Že bychom si to mohli jednoduše rozdělit. A Stan by se nemusel nic dozvědět.“

Jeho ochable se klikatící hlas splýval se světlem reflektorů, odrážejícím se o čelní sklo.

„Jenomže jsme si tehdy nevěřili,“ pokračoval. „Oba nás to napadlo, ale nevěřili jsme tomu druhýmu.“

Podíval jsem se na něj a zhluboka se nadechl. „O co ti jde?“

Potřásl rameny. „Ani nevím. Jenom — prostě jsem tak uvažoval. Vždyť co z toho vlastně za ty roky mám? Co z toho máš ty? Kámo, mně je třiačtyřicet.“

Tvářil se, jako kdyby očekával projev přízně, ale já neměl pocit, že by si ho zasloužil. Navíc bylo pěkně trapný poslouchat toho břichatýho Taliána, jak mi líčí svoje pocity a přitom na to ani nemá slovní zásobu.

A brečí tady nad životem, zatímco mě chtěj nacpat do rakve.

Povídám: „Tak proč se prostě nesoustředíš?“

„No jo.“

Zahleděl se ven a já z kazety pustil Billyho Joea Shavera. Věděl jsem, že ho Angelo nesnáší, ale neřekl ani slovo. Připadal jsem si trochu provinile. Měl jsem víceméně naplánováno bodnout ho dneska do krku, ale to by bylo stejný jako kopnout kripla. Člověk k tomu potřebuje dobrej důvod.

Mám smysl pro fair play.

Čímž myslím tohle: pokud na kusu papíru dostanu vaše jméno, je to proto, že jste si to z nějakýho důvodu vykoledovali. Udělali jste něco, co jste dělat neměli.

Každopádně Angelo jen tak čučel z okýnka a vzdychal jak patnáctiletá buchta, zatímco já cítil, jak z repráků ve dveřích pulzujou ocelový struny, až mi v zubech cukalo. Za chvilku jsem ten dům našel. Byla to viktoriánská vila na Newman Avenue, obehnaná kovovou ohradou s bodci. Párkrát jsme objeli blok, rozšiřovali spirálu a koukali, jestli barák není hlídanej. Pick-up jsem zaparkoval na Central Avenue, abychom se mohli připlížit mezi domy.

Zkontroloval jsem si nádobíčko a do kapsy bundy si strčil masku přes obličej. Angelo si začal tu svou rovnou navlíkat, tak jsem mu řekl, ať počká, až tam dojdem. Věděl sice, jak si počínat, ale teď dělal, jako by si neuměl zavázat ani tkaničky od bot, a mně se hnalo hlavou, jestli mu nemám říct, ať na mě radši počká v autě. Jenže to by nešlo, a tak jsme přes dvorky oba proklouzli na druhou stranu. Na Newman Avenue svítila jenom jedna lampa a ta byla mnohem níž, než kam jsme měli namířeno. Psy jsem neslyšel, v baráku bylo zhasnuto. Povídám Angelovi, že to vezmu zezadu a on ať zaklepe vpředu.

Navlíkl jsem si masku, opřel se rukama mezi sloupkama a přeskočil přes plot na klidnej dvorek s crčícím kamenným jezírkem — byl to zvláštní uklidňující zvuk. Vyšel jsem po schodech k zadnímu vchodu, a ačkoli mě to v tu chvíli nenapadlo, měl jsem si hned všimnout, že tam není samospínací světlo a nic. Nedošlo mi, že z celý ulice je jenom tenhle dům zahalenej tmou.

Jenomže jsem spěchal. Pod maskou jsem cítil obláček vlastního dechu, prosycenýho vůní whisky, a cítil jsem, jak chrčí do šumění toho kamennýho jezírka. Přistoupil jsem k tomu zadnímu vchodu a zaposlouchal se. Slyšel jsem, jak Angelo klepe na druhý straně baráku. Počkal jsem a cítil, jak se uvnitř přesouvají kroky k přednímu vchodu. Ustoupil jsem, roztáhl obušek a napočítal do tří. Pak jsem vykopl dveře a ty s rachocením vpadly dovnitř. Naslepo jsem se zdviženým obuškem vyrazil do tmy.

Cosi těžkýho mě praštilo do lebky a ve tmě se rozprostřel rudej flek.

Ztratil jsem vědomí.

Probral jsem se, když se mnou kdosi mrštil na podlahu, a hlavu mi stiskl svěrák bolesti. Masku jsem měl staženou a vidím, jak proti mně sedí Angelo. Po ksichtě mu tekla krev, ruku si držel pod nosem. Byli jsme v hale u vchodu, hořčicově zbarvené od lampičky na stěně, která chabě svítila přes oranžový sklo. Červený tapety. Vedle mě stál jeden chlap, druhej vedle Angela, na sobě černý teplákovky, na ksichtech masky a v tlapách oba pistoli s tlumičem. Taky na sobě měli černý vesty s nacpanýma kapsama a okopaný vojenský boty. Profíci. Upřeli na mě mrazivý očka, podobný, jako měl Stan.

Ten u Angela se rozhlídl a uslyšeli jsme kroky. Měl jsem dojem, jako by odněkud zavzlykala ženská. Vzduchem se linula trpká vůně střelnýho prachu a taky smrad hoven. Rozhlídl jsem se.

Ve vedlejší místnosti u stěny ležela mrtvola; to musel být Sienkiewicz. Košile se mu vlhce leskla.

Zase jsem uslyšel zavzlyknutí a myslel jsem napřed, že to je Angelo, ale pak si moje oči přivykly a já uviděl v místnosti nalevo sedět ve tmě v křesle nějakou holku. Viděl jsem jí do obličeje dost na to, abych rozeznal, jak jí po něm stejká líčidlo. Držela se za ramena a třásla se.

Došlo mi, oč jde a proč Stan nechtěl, abychom si vzali kvér. Kouknu na Angela, ale ten vypadal akorát vyjukaně a nepoužitelně a zvlhlýma očima zíral na tu krev, která mu pod nosem stékala do dlaně.

Kroky se přiblížily, zpoza rohu vyšel třetí maník a zapínal si poklopec. Pod paží držel tlustou složku plnou papírů a oblečenej byl stejně profi jako ti druzí dva. Když měl kalhoty zapnutý, vytáhl od opasku pistoli.

„Postavte je rovně.“ Měl divnej přízvuk, ani americkej, ani evropskej.

Angelo zahulákal: „Co to má znamenat? Co jste zač?“ Jeden maník ho vzal přes držku pažbou, Angelo se chytil za čelist a rochnil se po podlaze. Ta holka v křesle začala oddychovat rychleji a víc přerývaně, jako by se dusila.

Maník, co mu dal tu ránu, Angela chytil za vlasy a vytáhl ho na nohy. Ten druhej, co stál u mně, mi přitiskl tlumič ke spánku a povídá: „Zvedni se.“

Pomalu jsem vstával, pistoli u hlavy. Bylo mi jasný, že mi vyprázdnili kapsy a že osmatřicítku už v botě nemám. Koukl jsem po Angelovi. Stál v loužičce chcanek. Tři kvéry z bezprostřední blízkosti proti holejm rukám.

Kdo se octne v takovýhle situaci, dojel.

Přisunuli Angela ke stěně a odměřovali přitom vzdálenost od Sienkiewiczovy mrtvoly ve vedlejší místnosti. Myslím, že nás chtěli naštelovat tak, aby to vypadalo, že jsme se postříleli navzájem, ale nevím to jistě.

Maník mě praštil zboku do hlavy a postrčil mě dopředu. Dělal jsem, že jsem zakopl, a padl na koleno. Když mě zdvíhal na nohy, švihl jsem zápěstím a vbodl mu vyskakovák do krku. Tváře a pusu mi zalil horkej gejzír krve. Nůž jsem nechal trčet a rychle se za chlapa schoval.

Druzí dva zamířili: jeden střelil po mně a ušvihl kus zdi, druhej pálil na Angela, kterýmu z hlavy sletěl vršek kakadua a on padl na kolena. Pak už oba pálili jen po mně. Střely tiše lupaly jak z mechanickýho samostřílu a všechny končily v tom třetím maníkovi. S kudlou v krku se kroutil ve spršce kulek.

Vlastní kvér jsem měl přímo před sebou — chlap ho měl zastrčenej za opaskem. Vytasil jsem ho, natáhl ruku a skrz proud krve vypálil na toho blíž.

Neměl jsem čas doopravdy zamířit a byl jsem napůl oslepenej tím proudem krve z tepny, ale i tak jsem ho trefil do krku. Zacukal sebou, ještě jednou střelil a padl na záda.

Takovouhle trefu jsem v životě neměl.

A toho posledního, co Angelovi sešvihl účes, toho při pádu střelil jeho kámoš. Zrudlo mu podpaží, chytil se za ně a zhroutil se na zeď. Pistole mu ležela na krok od boty.

V tu chvíli konečně dopadl na zem i Angelo a bokem se se zaduněním zhroutil na koberec.

Poslední maník se zahleděl na svůj kvér, pak na nohu a nakonec na mně přesně v ten moment, kdy jsem ho střelil do hlavy.

Celý to zabralo asi tak pět sekund.

Předsíní se valil čoud jak ranní mlha. Angelovi se odštípl vršek obličeje, tváře potažený slzama a krví. Udělalo se mi zle. Holka v křesle se rozbrečela hlasitěji a zasténala. Tři typy v černým ležely na zemi a z těl jim stoupaly tenký pramínky kouře. Jednomu trčel z krku nůž jak dlouhej trn a v tom oranžovým světle vypadala krev, co z něho tekla, jak malířská barva.

Holka v příšeří se jenom třásla v křesle a třeštila oči.

Prošel jsem kolem ní a obešel předsíň.

V jedný zadní místnosti jsem viděl světlo a opatrně jsem tam došel. Přes postel ležela roztažená nahá ženská a lampička na nočním stolku ji zalívala zelenavým světlem. Povlečení bylo zakrvavený a kolem krku a na stehnech měla fialový modřiny. Byla ještě mladá, ale ne tak mladá jako ta holka v křesle.

Vrátil jsem se k tý holce a řekl jí: „Vstávej. Já ti neublížím.“

Ani se nepohnula. Nepodívala se na mě, nezamrkala. Musel jsem ji chvíli nechat sedět v klidu a setřel jsem si zatím krev z očí.

Po podlaze ležela rozházená ta složka s papírama a přes ně odštěpky kostí. Sehnul jsem se, papíry sebral a zamířil k zadnímu vchodu, ale pak jsem se zarazil. Holka se ani nehnula.

Ale vnímala mě. Plácl jsem ji po tváři. Vzal jsem ji za předloktí a zdvihl ji. „Vstávej. Půjdeš se mnou.“

Zakoktala: „Co chcete udělat?“

„Musíme odsud vypadnout.“

„A kam?“

„Nevím.“ Poprvé jsem si zřetelně prohlídl její obličej. Byla ještě mladší, než mi předtím připadalo. Byla nalíčená neobratně a přeplácaně, řasenka jí stékala jak rozlitej inkoust. Blondýna, vlasy hodně nakrátko a i s líčidlem stékajícím po obličeji vypadala skoro jako dítě. A k tomu ještě cosi dalšího, cosi, co bylo občas vidět i v očích Carmen: zákony sebezáchovy, zdrchanej uzel těžkejch rozhodnutí. Dokázal jsem si představit, jak to asi bylo. Ale jen to kolem mě přelítlo jako instinkt nebo pocit.

„Pojď se mnou,“ povídám. Když se pořád nepohnula, namířil jsem na ni pistoli.

Zahleděla se na hlaveň a pak se mi podívala do očí. V tom tlumeným oranžovým světle jsem nedokázal rozeznat, jakou ty její mají barvu. Podívala se na zem. Pak se z křesla svezla do kleku, sehnula se k mrtvolám a projela zabitejm maníkům kapsy. Nejspíš hledala peníze anebo něco, co jí sebrali. Toho jsem si cenil: potvrzovalo to moje tušení, že dokáže uvažovat pragmaticky.

Celou dobu jsem čekal, kdy se ozvou sirény. Popošel jsem k oknu a podíval se ven, ale vypadalo to, že noc je klidná a nerušená. Holka, hotová s prohrabáváním kapes, si z vedlejšího pokoje vzala velkou kabelku a pár věcí do ní nacpala. Když vstala, tvářila se střízlivě a zarputile.

„Vonda,“ řekla. „Vonda je kamarádka.“

Zamířila z předsíně k ložnici. Chytil jsem ji za zápěstí a zavrtěl hlavou. „Ten pohled si ušetři.“

„Ale —“

Vyvlekl jsem ji za ruku ze zadních dveří a přes ulici do příšeří; pořád jsem čekal, kdy se od dálnice rozhoukají sirény. Nozdry jsem měl plný krve a střelnýho prachu a cítil jsem, jak mi na tvářích zasychá krev. Svlíkl jsem si košili, pořádně si otřel obličej a vysmrkal se. Proklouzli jsme mezi dvorky skrz flekatou tmu mezi stromy a za chvilku jsme byli z dohledu.

Doběhli jsme k pick-upu, postrčil jsem ji dovnitř a nastartoval. Se zvukem motoru — musel jsem se zasmát — se smísil zpěv Billyho Joea. Napadlo mě, že kdybych Stanovi řekl, co mám na plicích, nemuselo se tohle všechno stát. Možná by se rozhodl ponechat to přirozenému vývoji.

Chvilku jsem v autě jen tak seděl a zubil se od ucha k uchu. Holku to asi poděsilo: přitiskla se k okýnku, a když jsem vyjel a zamířil na dálnici, zírala na podlahu.

Zpětně si teď říkám, že jsem musel k rozhodnutí vzít ji s sebou mít i další důvod mimo to, že mě předtím viděla. Protože co na tom, že mě viděla? Tak jako tak jsem umíral. Mohl jsem si oholit vousy, ostříhat si vlasy. Byl to jeden důvod, proč jsem vlasy nosil dlouhý: kdyby mě něco skříplo, mohl jsem se ostříhat na ježka, oholit se a kompletně si změnit ksicht.

Myslím, že mně v tý předsíni s tím vyhořelým oranžovým světlem, plný čoudu a krve, když mi ještě střelba duněla v uších a čelist jsem měl ztuhlou adrenalinem, cosi v jejím obličeji, něco na tom strachu a žalu v jejím obličeji připomnělo ten pocit, co na mě předtím padl v tom prázdným bytě: pocit čehosi zapomenutýho, co ale dál rezonuje, intuitivní vzpomínka, cosi nepřítomnýho.