Copyright c Martin E. Kyšperský, 2021

ISBN 978-80-207-2086-3

Vyjdu z lesa a blížím se ke svému domu. V trávě je velká bílá polokoule, průměr tak pět metrů. Chlap v kabátě říká:

„Jsem sběratel a vy jste dostal časopis Smutýnka, který vychází jen v pár exemplářích na celém světě. Hrozně bych si ho přál.“

Vytáhnu z oblečení časopis a dám mu ho. Muž jej položí na bílou polokouli a velmi opatrně prohlíží. Pak se vzbudím.

(Včera mi bylo čtyřicet)

Potrubí

Líbí se mi, jak vypadá město

Brzo ráno v neděli

Lidí je v něm málo a ti

Co chodí tam jsou ospalí

A prohlíží si ve výkladech věci

Který zrovna není možný koupit

Krámy jsou zavřený

A tichý je i potrubí

Nejsou tady ani žádná auta

Která by trýznila chodník

Jako když jezdí ty umejvací vozy

Všechno je volný

A mně je za sedm let čtyřicet

A už jsem fotr jako vyšitej

Do toho my zavoláš ty

Divoký zvíře z jiný planety

No jasně, že si pamatuju

Ale nechce se mi vzpomínat

Protože v pekelným plameni skončí

Všichni sentimentální sráči

Jsem v cizím městě. Mám po koncertě, těším se do postele. Pořadatelé mi nabídnou nocleh. Jsou to mladí manželé. Jdu s nimi, venku sněží. Ukáže se, že bydlí přímo na autobusové zastávce. Vedle je budova, v níž mají schovaných pár věcí, ale jinak žijí opravdu jen na té lavici pod střechou zastávky. Zdvořile se vymlouvám, že asi přeci jenom pojedu spíš domů. Žena mi říká: „Vemte si aspoň kazetu. Manžel je sbírá a má cokoliv od kapely Queen.“ Přinese noviny a v nich je vysypaná hromádka kazet. Vím, že si smím odnést jen jednu. Chvíli držím v ruce koncert z Budapešti. Jsou to samá pirátská vydání. A pak vezmu tu, na níž je napsáno „Karel Kryl hraje opilý na večírku Under pressure“.

Elektrické dítě

Máme elektrické dítě

Ale moc dlouho nevydrží

Každou chvíli ho odnáším

Úplně vybité k zásuvce

Ale třeba… když si hraje

S jinými dětmi

Díky těm baterkám

Může běhat a křičet

Ale poznám to na něm

Jak mu dochází šťáva

Tak už je pomalejší

A hýbe se míň

Po chvíli úplně ztuhne

Obvody zamrznou

Vypadá, jako by přemýšlelo

Ale necítí nic

Díváme se, jak spí vedle mechanické kočky

Pořídili jsme si typ, který nemá drápy

Organická tkáň okolo kovové kostry

Naše dítě je android, můžou se o sebe třít

A když večer leží

V bleděmodrém pokoji

Můžeme někam jít

Můžeme jít ven

Stejně ale myslíme na něj

A tak se vrátíme domů

Přehrává si den

Zuby mu maličko jiskří

Jedu vlakem do Prahy. Koukám z okna a téměř v každé zahradě někdo souloží! Kdosi mi vysvětluje, že to je teď trend. Když jede kolem vlak, lidé předstírají soulož. Někdy mají na zahradách jen pohyblivé figuríny. Po chvíli vlak zastaví. Je porucha a dál se pokračuje letadlem. Sednu však do špatného a za moment s ním přistávám na zastávce tramvaje na brněnské ulici Dornych. Jenže! Omylem jsem v letadle strávil 20 let. Nevadí mi to, protože na zastávce postávají usmívající se spolužáci. Jsou to už starší pánové. Těsně před probuzením mne napadne tohle: Právě teď jsem v knize „Ztracení kamarádi“.

Město

Jsou tady špinavý ulice

Otlučený domy

Poškrábaný lavičky

Otagovaný zdi

Rozřezaný parky

Stromů málo

Nápisy všude

Aut je tu příšerně moc

Líný policajti

Zádumčiví barmani

Mrzutí prodavači

Psi ještě víc

Komunisti a pitomci

Násilníci, krysy

Nemrtví bloudící v hernách

A upíři v taxíku

A tak je těžký říct, co je tu vlastně ještě pěkný

Neony ne

Chceš jít domů a kde byla tráva

tam je prodejna náhradních dílů

A když se od ní podíváš k nebi

Tak uvidíš reklamu na sýr

Ale komu chceš říct

Že všechny ty věci jsou hnusný

Když starosta tohohle města

Je chlápek, co chodí na hokej?!

Jdu na návštěvu ke klukovi, u něhož jsem byl naposledy jako dítě. Bydlí u parku. Ukazuje mi vinyl Olympic, je to dvojalbum obsahující datovou stopu s filmem. Dokument o tom, jak Petr Janda a jeho bratři staví sochu Bedřicha Smetany. Na místo srdce mu vloží rudou papriku! Patnáctiletá Martina Lázničková říká, že to byl nejlepší film z celé Letní filmové školy.