Copyright © Jana Bernášková, 2020

Cover illustration © Barbora Balgová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4303-9

Tuto knihu věnuji svému muži jako poděkování za to,

že ve mě vždy věřil.

A taky svému taťkovi, že byl tak statečný, než odešel.

Prolog

U zrození lásky jsou převážně dva, u rozchodu jich bývá už víc a já chci mluvit o všech, které rozchod bolí.

Rozchod jsme zažili úplně všichni, ale ne vždy se s ním umíme vyrovnat a odejít ze vztahu jako dospělí lidé s láskou a úctou k tomu druhému.

Mně osobně se to rozhodně nepovedlo a ani mému bývalému partnerovi Tomášovi, který je tatínkem mé dcery. Z toho je pochopitelné, že jsme tři a čeká nás rozvod. Nás tedy rozchod, nebyli jsme manželé. Ono je ve výsledku jedno, jestli se rozcházíte nebo rozvádíte. Pokud se řeší opravdová podstata konce jedné malé rodiny, tak na slovíčku nezáleží.

Tento příběh končí šťastně. Proč to prozrazuji?

Protože nehledám viníka nebo snad vraha.

Hledám staronovou rodinu, ženskou sílu a momenty, kdy se můžu smát, i když se mi chce plakat.

Ve chvíli, kdy jsem si myslela, že je vše ztraceno, otevřela se přede mnou cesta plná světla, lásky a humoru.

Začnu vyprávět… Od začátku nebo od konce? Od prostředka.

Píše se září roku 2009…

Svoboda trvá jen chvilku

Vybíhám z domu v Podolí, konečně sama a svobodná. Aspoň na pár hodin mám svět jen pro sebe. Mateřská je, jako kdyby vám někdo v hlavě vyšlehal mozek na bramborovou kaši. Teď ale běžím za Alčou, kamarádkou ze střední. Budu moct zase mluvit jako dospělá žena, bez infantilních rýmovaček a zdrobnělin. Běžím na tramvaj, slunce svítí, vítr mi čepýří blond vlasy do všech světových stran a zvedá lehké červené šaty. Naskakuje mi z toho všeho husí kůže. Cítím svobodu a ta bývá divoká. Na poslední chvíli skáču do poloprázdné tramvaje číslo sedm, která jede okolo Vltavy. Miluju tenhle pohled na řeku a Pražský hrad.

Zvoní mi telefon, kdo to asi může být? S dychtivostí jej hledám ve velké kabelce, ve které mám určitě černou díru, kde v nejnevhodnější okamžik vždy zmizí všechno, co potřebuju. Tentokrát byla černá díra milostivá. Mám ho! Na displeji Tomáš, můj expřítel. S nechutí hovor přijmu.

Ahoj, co potřebuješ? Mluvit s malou.

My teď spolu nejsme. Jak to?

Takto. Když tak zavolej mojí mámě. Hlídá ji.

Té teda fakt volat nebudu. Abych zase poslouchal ty její kecy.

Kdy budeš doma?

Co je ti po tom, Tomáši?

Jsem se jen zeptal, kvůli malé. Mám starost, co s ní je.

Měl ses starat dřív, teď nemám čas.

… se furt chováš jak semetrika…

Kiki je doma a je v pořádku. Čau!

Položím telefon a vystupuju na Národní třídě, kde je má oblíbená kavárna Slavia, ve které sedí má nejoblíbenější Alča. Dobíhám na poslední chvíli, lehce zpocená, ale šťastná, že ji konečně vidím – Alenku, mou kamarádku ze střední. Podporujeme se už patnáct let v jakékoliv situaci a máme jednu společnou vlastnost. Umíme si posrat život skutečně nezvyklým způsobem. A to nás sbližuje ještě víc. Konečně dosednu do krásného, zlatem prošívaného křesílka. Vše je, jak má být. Výhled na Pražský hrad, po boku Alča a před námi bude za chvíli naše tradiční latté s kakaovým srdíčkem na pěně, neperlivá voda a větrník. Ano, miluju tyhle vzácné chvilky, kdy sedíme v kavárně jako dvě babičky a máme čas jen pro sebe. Poslední dobou jsem všechny zanedbávala a neměla sílu nikoho vidět, ale teď nabírám dech.

Mluvíme jedna přes druhou, smějeme se a přeskakujeme z tématu na téma.

Plná zvědavosti se ptám: Tak jak dopadl casting na ten film?

Ale, asi z toho nic nebude, Luci. Zřejmě mám moc malý prsa na režisérovy prasárničky.

Začnu se na celé kolo smát: Nééé, to nemyslíš vážně?!

Alča, drobná bruneta s prořízlou pusou a velkýma očima, která celoživotně touží být slavná a obdivovaná herečka, odvětí lehce nakřáplým hlasem: To myslím naprosto vážně. Asi hodinu po castingu mi přišla z neznámého čísla zpráva, jestli prý nemám chuť na nezávazné setkání. Že jsem vážná adeptka na druhé kolo castingu. A že by mě dotyčný rád poznal blíž. Chápeš to?

Tak třeba si chtěl opravdu jen pokecat, nacítit tě a zjistit, jaká seš.

Lucko, jak dlouho jsi u filmu? Od toho jsou snad ty další kola, ne? Ten chtěl akorát tak nacítit svého pinďoura!

Mělas mu dát šanci, všichni hned nemusí chtít prcat. I když je fakt, že já na žádném filmovém castingu nebyla už léta… A cos mu teda odepsala?

Alča protočí oči a začne hledat v kabelce mobil.

První hodinu nic, byla jsem úplně vykulená, ale pak mě napadlo, že budu dělat, že nechápu. Tak jsem mu napsala, že se omlouvám, ale že nevím, kdo mi píše, že mám navíc přítele, takže by to asi nešlo, ale že se když tak můžeme potkat v dalším kole.

A odpověď?

Alča vítězoslavně vytáhne telefon, aby byla její citace přesná:

„Jo, máš pravdu, to by nešlo, stejně máš malý kozy, takže to pusť z hlavy.“

Tohle ti fakt napsal?! Alča kývne.

Jsem trochu zhnusena: Prasák!!!

Alča se sama sobě s hořkostí zasměje. To se asi dneska používá místo věty: „Děkujeme za účast, brzy se vám ozveme.“ I když teď mi dochází, že to klidně mohl být i ten jeho asistent, ten na mě pořád tak úlisně čuměl.

No vidíš, možná je v tom ten režisér nevinně, snažím se v ní vykřesat aspoň jiskřičku naděje.

To je jedno, evidentně nepostupuju. No a co u tebe, Luci?

Prosím tě, nevím, kde mi hlava stojí… Je toho teď fakt moc… teda kromě práce.

Opět mi začne zvonit telefon, na displeji pro změnu svítí Mamka.

Ano, mami, co se děje?

Lucinko, můžeš se prosím tě vrátit domů?

Hrkne ve mně: Proč, mami, děje se něco? Něco s Kiki?

Ale ne, ta si tady hraje na koberci s těma obludama. Kečupáci nebo tak nějak se to jmenuje.

Petšopáci. Tak proč teda voláš, mami? No, aby ses vrátila, Luci.

Mami, teď jsem dorazila a objednala si kafe. Jsem pryč asi dvacet minut!

Máma se nadechne a trochu nervózně ze sebe vysouká: Luci, musím do práce!

Cože? Vždyť máš dneska jeden z mála volných dnů?!

No jo, ale v Bille mají pracovní úraz. Pokladní spadla ze židle a zlomila si ruku.

Co je to za blbost?! Nevěřím vlastním uším.

Na pokladnách máme takové příšerně rozviklané židle, no a ona z ní spadla. Takže teď jsou tam na celou prodejnu jen dvě pokladní. Slíbila jsem, že jim pomůžu.

Nadechnu se a bojuji o svůj volný podvečer: Mami, tak jim řekni, že už něco máš!

To jim nemůžu, Lucinko, udělat. Jsem tam nová!

No a co?! Makáš dvacet šest dní v měsíci, to není normální!!! To je dokonce protizákonné!

Máma mlčí a pak knikne: Ale mně volala přímo šéfová…

Ale mami, já jsem teď dorazila a s Alčou jsme si ještě nic neřekly! Alča kouká, nechápe, co se děje.

No právě, vždyť tam máš jen Alču. To není nic důležitého, Lucko!

Tep mi vyletí na 220! To myslíš vážně?! Jsem po měsíci konečně venku a řeším tady důležité věci!

Máma pronese s lehkým úšklebkem v hlase: Jaké, prosím tě?

Chlapy, mami!!! Vykřikla jsem to tak nahlas, že se půlka kavárny se zájmem otočila. Řešíme tady ty podělaný chlapy!!! Chápeš to?!

Nastane vteřina ticha.

Pak máma suše zasmečuje: Stejně žádný nemáš, tak není co řešit, ne? Vrať se, prosím tě, co nejrychleji! Potřebuju jít. Dík! A položí telefon.

Moje máma je nemožná kráva! Tohle mi dělá pořád. Každý na světě je důležitější než já.

Jsem vzteky bez sebe, koukám na zmatenou Alču, která nejistě děkuje číšníkovi za právě přinesenou kávu s větrníkem a ve velkých očích má dva obrovské otazníky.

Blázinec v hlavě

Ležím na posteli ve svém novém podnájmu a všude kolem je spousta nevybalených krabic od banánů. Ta banánová vůně mi nedělá dobře, připomíná mi odchod. Převaluju se a nemůžu spát. Cloumá mnou vztek na mámu, která se dokáže rozdat ostatním, jen já vždycky utřu. Zlobím se na Tomáše, že mi lhal a zavedl mě na několik let do slepé uličky. Ale hlavně nesnáším sama sebe! Jak je možné, že jsem pořád tak pitomá a nevidím ani na dva kroky před sebe?!

Přehodím polštář na druhou stranu postele v naději, že se mi tak bude spát lépe, ale nic se nemění. V hlavě mi tepe jedna otázka za druhou. Proč tady teď ležím sama jen s děckem a se psem? Proč se cítím tak opuštěně? Proč nemám žádnou pořádnou práci a k tomu na krku nájem velký jako kráva? Kdo může za můj zpackaný život, který vůbec nevypadá jako životy hereček, o kterých čtu v časopisech?!

Je mi dvacet osm, chtěla bych cestovat, jezdit po festivalech, pařit v nočních klubech, zkoušet divadlo a točit filmy. Místo toho hledám místo ve školce, obcházím castingy na reklamy a o divadle si můžu nechat jen zdát. Takhle jsem si teda dospělost nepředstavovala! Zvedám se potichu z postele, abych nevzbudila Kiki, a jdu si nalít trochu vína.

Zapaluju svíčku v místnosti, která má být obývák, ale zatím vypadá jako sklad IKEA. Ostatně jako celý můj nový byt. Sednu si na fialkový gauč a koukám přes okno na pouliční lampu. Jediné světlo, které teď v životě mám. Kdo může, do prdele, za to, že tu teď sedím sama?! Proč tu není Tomáš a neutěšuje mě? Cítím se tak zrazeně, osaměle… A vztekle… Po hltech piju víno, cyklím se sama v sobě a v rotujících otázkách. Proč se mi to stalo a proč zrovna mně, ptám se sama sebe pořád dokola. To přece není fér!!! Vždyť jsem byla vzorná žena. Nikdy jsem Tomáše nepodvedla, vařila jsem, prala, byla milenkou na zavolání. S naší dcerou jsem postavila milion puzzle a vařila jen biostravu, vychovávala ji, jak nejlíp jsem uměla. Milovala jsem ho a snesla bych mu modré z nebe. Tak proč mi to udělal? Proč jsem potkala zrovna takového hajzla? Proč je můj život úplně v prdeli?! Kdo to celé podělal?!

Ticho. Nepřichází vůbec žádná odpověď.

Nemůžu si pomoct, ale vždycky, když se k Tomášovi v myšlenkách vrátím, mě přepadne touha ho trápit. Takže i teď. Upíjím víno a pouštím svou fantazii na plné obrátky. Vidím ho stát ve vykachlíčkované místnosti úplně nahého, s povislým břichem a bimbajícím pinďourem. Cítí se trapně, má svázané ruce i nohy a prosí mě o odpuštění. Ale já na něj vždy jen chrstnu studenou vodu jako v blázinci. Všude duní rytmická hudba, já jsem vysmátá a on kvílí jako malé děcko. Ještě víc mě ovšem uspokojuje představa, že mu pomalu a bolestivě vymačkávám jebáky na zádech a on se nemůže bránit. Je ponížený, pokořený a jsem to já, kdo ho má plně ve své moci… Tyhle fantazie mě uklidňují, a i když se za ně vlastně stydím, každý večer si je v hlavě stejně přehrávám znovu a znovu. Jako večerníček. Mučedníček na dobrou noc.

Ano, za všechno může Tomáš! Ale toto dávné zjištění mi bohužel nijak nepomáhá. Úzkost nemizí a deska v hlavě se tak každý večer znovu rozjede. A to je pak chvíle na to, vytáhnout seznam důvodů, proč jsem ho opustila:

1. Měl zástupy ženských! Krávy, které byly buď krásné s kozama k prasknutí, nebo škaredé jak noc. Inťošky, co si zakládaly na své mozkovně, humoru a titulech, které na rozdíl ode mě měly. Ale výsledek výběru byl pokaždé stejný – ojel vždycky všechny. Nebohé ženy omámené jeho řečičkama, které ho pak neustále naháněly, kde se dalo.

2. Věčně mu svítil mobil sms zprávama, kde si odžíval jiné životní příběhy.

3. Na noc nechodil domů, a když tam byl, tak duchem stejně jinde.

4. Nevážil si mě ani naší malé rodiny.

S dalším lokem vína si chci naložit i další argument, proč je dobře, že jsem odešla, ale nejde to. Je mi po něm smutno. Normálně se mi stýská. Nenávidím ho a zároveň bych chtěla ležet vedle něj, objímat ho, tisknout se k němu a věřit, že zítra se už změní.

Místo toho tady sedím sama s vínem, s prsama jak vyluhované pytlíky od čaje, žaludeční neurózou a kruhy pod očima. Kdyby mi tak někdo řekl, jak to celé překonat? Jak najít ten správný životní kompas?

A najednou uslyším hlas ve své hlavě. Není cizí, je mi povědomý jako zapomenutý přítel ze základky: Lulino, slyšíš mě, Lulino!!! Hele, Lulino, není to s tebou dobrý. Jako, že fakt není. Jsi v prdeli, a pokud se nedáš dohromady, tak za chvilku pojedeme houkačkou. Nevím, jak jinak ti to mám říct, když se mnou už několik let nemluvíš, takže jednoduše: Za svůj život si můžeš jen ty sama! I za tu posranou část. Za tu především.

Cože? Já bych si přece takovou cestu nikdy nevybrala! Sobě ani Kiki. Já měla našlápnuto na oslnivou hereckou kariéru. Dařilo se mi po všech směrech. V divadle ze mě byli nadšení a televize začala objevovat kouzlo mé roztomilosti. To Tomáš je viník, ten za všechno může! Pořád mlel o lásce a o rodině, o tom, jak spolu budeme vychovávat naše tři geniální děti. Jak vytvoříme nový směr v divadle a budeme hledat podstatu umění. Takové kecy! Hajzl… Zkazil mi život. Nic z toho, co mi sliboval, se nekoná. Ta rádoby šťastná rodina je dnes rozhozená jako lego na koberci, které se akorát připomene bolestí, když na něj člověk omylem šlápne…

Tak se vrať na začátek příběhu, Lulino, a vzpomeň si, co jsem ti radila, když jsi jako blázen Tomáše neustále naháněla a jezdila po všech divadlech v republice, kde zrovna režíroval ty svoje geniální inscenace. Co jsem ti říkala? Vzpomeneš si?

Nechce se mi do toho, ale nemám sílu vzdorovat. Vzpomínka se mi do vědomí vrátí takovou rychlostí, že ji jen bez dechu sleduji…

FLASHBACK: VLHKÉ GAŤKY

Běžím z nádraží v Šumperku směrem k divadelní ubytovně. Na kost promoklá, ale to mi nevadí, hořím láskou, alespoň pár hodin budu v objetí svého miláčka. Tělo se tetelí, ovšem hlava má jiný názor: Lu, prosím tě, zastav se a poslouchej mě! Tomáš není muž pro tebe. Je to blázen… bohém… nevyzrálý kluk, který honí múzy, pere se sám se sebou a je závislý na své mámě. To především.

Umělec, který saje inspiraci ze všech kolem, a proto vytváří neustále nové vztahy. Potřebuje to, chápeš? Nabalovat na sebe ženské a milovat se s nimi, bez sebemenšího pocitu zodpovědnosti. Žije jen okamžikem. Teď a tady. To mu nabíjí baterky. To je to, co potřebuje k životu, chápeš?

Vždyť to je krásné, mít kluka, který dokáže žít tady a teď! Co furt máš?!

Lucino, neblázni, Tomáš je divoký kůň, který nesnese jakékoliv omezení. Nesnáší stíhačky, které po něm jdou. Vidíš sama, jak ti pořád uniká, zatímco ty za ním běháš jako pejsek. Nechce se vázat na nikoho a na nic. Je strašně mladý. Vykašli se na to. Zachraň se! Dej mi pokoj, hlavo jedna pitomá, já vím nejlíp, co je pro mě dobré! Upřímně věřím, že moje láska k Tomášovi ho zachrání a přivede na správnou cestu! Tak to funguje v každém příběhu. Láska léčí a hory přenáší. A navíc milování s ním je jako sen. S nikým jsem nikdy tak nesplynula jako s ním.

Ano, Lu, ale tohle není tak, jak to vypadá. To je jen tvé chtění, umanutost a vzrušení v kalhotkách.

Ne, to je láska a ta dokáže zachránit každého! A vůbec! Nikdo mi nebude kecat do života! Je mu se mnou hezky, pořád se smějeme. Když se budu snažit a budu skvělá milenka, tak dosáhnu všeho. I Tomášovy lásky. Bude mě milovat a bude se mnou šťastný! Hodně šťastný!!! Bude se mnou nejšťastnější!!!

Pořád slyším ty věty plné síly a drzosti, s jakou jsem byla přesvědčená o tom, že můžu mít, co chci, a že budu klidně otáčet celou planetou.

Lulino, vidíš, nenaslouchala jsi mi a teď lítáš v průseru! No, ale já nevěděla, že je takový děvkař.

Ale věděla, Lulino, nekecej! Znáš mě od dětství a víš, že ti vždycky radím dobře. Jen jsi mi nechtěla naslouchat, protože mokré kalhotky ti ukázaly „správný“ směr!

To ty kecáš! Nikdy jsem si s vlastní hlavou nepovídala! I teď mám pocit, že brzy skončím u Chocholouška. Tohle přece nemůžu ani nikomu říct…

Lucino, nehysterči a věř, že si se mnou povídáš celý život.

Jo, tak mi to dokaž! Já si to totiž nepamatuju.

Dobře, pamatuješ si, jak sis jako malá myslela, že jsi kouzelná?

Jo, jasně, to bylo fajn, to ještě všechno fungovalo. Všechno bylo jednoduché, čitelné a všemu jsem rozuměla. Dokonce jsem i dokázala předvídat, co se za chvíli stane. Věděla jsem, na co mamka myslí a co řekne. To bylo boží. Uměla jsem číst cizí myšlenky. Teď nevím, co bude za hodinu.

Ano, protože jsi byla dokonale napojená. Ale kolem puberty ses čím dál více odpojovala a já tě pomalu ztrácela. Až jsi na mě úplně zapomněla. Přitom, Luci, já jsem ty. Ta zásadní součást tebe.

Hm… Bezva, takže mám v hlavě hlas, který tvrdí, že je já. Mám volat psychiatrii hned nebo to počká do rána?

Ne, Lu, nejsi blázen. Jen nasloucháš svému vnitřnímu hlasu! Jsi totiž na dně, kočičko. Žádný tvůj obranný systém nefunguje a ty se tak konečně vracíš sama k sobě. A díky tomu se můžeš odrazit a vyplout na hladinu a nadechnout se. Být zase sama sebou.

Počkej, takže ty jsi mé ego nebo sebevědomí nebo nějaká porucha?

Jsem tvoje intuice, nápověda, která sídlí v šedé mozkové kůře a ovládá výtah do podvědomí. Mám neuvěřitelné množství informací, na které jsi už dávno zapomněla nebo kterých si kvůli své zmatenosti vůbec nevšímáš. Mám tady takový velký sklad, všechno ukládám do šuplíků, propojuji a vyhodnocuji, je to neuvěřitelně zábavné. A když je potřeba, tak ti našeptávám a radím. I když na mě už docela dlouho kašleš.

Fajn. Ale je celkem těžké uvěřit tomu, že jsem se právě nezcvokla, ale že si jen tak popíjím víno se svým já… Dobře, když připustím, že jsem normální, a pokud to dobře chápu, ty jsi taková malá Šedivka, která žije v šedém domečku mozkové kůry a vše řídí jako šedá eminence?

Ano, přesně tak, Lulino. Chytrá holka. Proč mi pořád říkáš Lulino?

Protože je to zatím jediné oslovení, na které ses chytla a konečně jsi zareagovala. Vždyť už tady na tebe pokřikuju několik let a pořád nic. Pokud mi budeš naslouchat, nebudu ti tak říkat.

To bych byla docela ráda, protože to je, jako bys mi říkala Pičko. Takže, Šedivko, ty si opravdu pamatuješ všechno v mém životě?

Ano, skoro všechno. Něco je už hodně hluboko, pro to už bych musela sjet do suterénu podvědomí třeba pomocí hypnózy, ale jinak toho vím fakt hodně.

A pamatuješ si i kraviny? Ano, ty hlavně. Ty miluju.

Fakt? Tak schválně, jaké kalhotky jsem měla při prvním sexu s Petrem?

Tak to vím přesně: růžové s nápisem Friday. Mělas celou kolekci kalhotek na každý den, jen jsi neznala ty anglické názvy… takže jsi je nosila na přeskáčku.

Ty brďo, na ty jsem úplně zapomněla, ty mi dovezla mamka z Polska a byly úžasné.

Vidíš, pamatuju si všechno, i to, o čem už dávno nevíš. Takže, Lu, pokud bys chtěla být zase intuitivní a kouzelná, tak bys mi měla víc naslouchat. Abychom se spolu dostaly do symbiózy a vše zase začalo fungovat.

To se jednoduše řekne, Šedivko, ale já nevím, jak začít.

Neboj, já ti pomůžu. Musíme začít strhnutím té náplasti, kterou máš na duši, a přiznáním si pravdy. Nebude to pěkné, to ti říkám rovnou, ale hnisající rána se musí vyčistit.

Do prdele, doufám, že máš i štípavou dezinfekci, ať už to rýpání ve vředu stojí za to, pomyslím si trpce a doufám, že to Šedivka neslyší…

Slyším!

Návrat do minulosti

Z obýváku jsem se opět přesunula do postele, zcela ochromená probíhajícím bolestným procesem ve své hlavě. A taky to vypité víno udělalo své. Vybavují se mi další a další dialogy mé moudré hlavy s mým drzým já, které neberou konce. Úplně slyším, jak se mi vracejí vzpomínky. Zaháním v nich jakoukoliv pochybnost o Tomášovi, která by se snad mohla vynořit, zcela potlačuji intuici a zdravý pohled na věc a nechávám se ovládat jen svou urputností a touhou po muži, kterého jsem tolik chtěla. Přitom přehlížím malé a velké lži, které s námi žily odjakživa.

Tome, proč jsi mi včera večer nezvedl telefon? Kočičko, já už jsem spal.

O půl deváté?

To víš, ta režie tady je náročná, byl jsem strašně utahanej.

Tome, tady na rameni máš dlouhý, černý vlas… Představ si, že jsem ve vlaku potkal spolužačku. Aha?

Snad bys nežárlila na oplácanou tetku ze střední?

Proč ti Helena při loučení tak intenzivně mačkala ruku a pořád něco šeptala do ucha?

Ale prosím tě, je to bláznivá, kontaktní herečka, vždyť ji znáš… To je zvláštní, mě ani nepozdravila.

Ale prosím tě, ty moje kočičko přecitlivělá…

Kdes byl celou noc?

Pařil jsem v klubu až do rána.

A tos mi nemohl napsat aspoň sms? Měla jsem strach… Nebyl tam signál.

Tomáši, s kým si pořád píšeš?

To mě budeš furt hlídat? Jestli na mě budeš takhle tlačit, tak se rozejdeme! Jsi jak bachařka.

Promiň, já se jen zeptala, s kým si píšeš, když máme mít večer pro sebe.

Nech mě, Lucko! Právě jsi ten večer úplně zkazila.

Tome, už jsi na záchodě hodinu a půl, co tam děláš? Budeš mi měřit i hovno?

Ne, ale pořád ti pípají sms, tak se ptám. Řeším tady důležité věci…

Slyším pokřikovat svou naivní minulost a je mi čím dál hůř. Je mi jasné, že dveře, které jsem dnes večer pootevřela, už nedokážu jen tak zavřít. Budu si to muset celé znovu vyžrat. Podívat se sama sobě až do žaludku, nepoblít se a pochopit, odkud vane smradlavý vítr mých problémů. Má ústa začínají vykusovat slova: Celé jsem to podělala jen já…

Udělá se mi tak špatně, že musím rychle k záchodové míse. Zvracím z laciného vína a ze zjištění, že jsem totální kráva, která si posrala život. Zvracím ve vlnách a vypadá to na nekonečný příběh o blití. Pak se zcela vyčerpaná odvleču na gauč a čekám na další centrifugu ve své hlavě. Nadechnu se, zatnu zuby a skáču do propasti sebepoznání. Jsem rozhodnutá poznat pravdu!

Ovšem nastane jen ticho. Žádná myšlenka.

Nikam neletím ani nepadám, všechno mlčí. Mám prázdnou hlavu i žaludek.

Po nekonečném tichu zašeptá Šedivka: Lu, ty nejsi tak velká blbka, jak si myslíš. Jen je třeba se vrátit ještě před vztah s Tomášem a zopáknout si momenty, kdy jsi byla nesebevědomá holka s mylnou představou o tom, co je láskyplné partnerství. Najít přesně ty chvíle, kdy ses špatně rozhodla, protože sis nevěřila jako žena. A kdy tě tvá touha dostat, co sis umanula, kvůli tomu zavedla do slepé uličky, ve které dneska trčíš.

Šedivko, je fakt tak důležité se v té minulosti vrtat? Nemůžu si jen najít nového kluka?

Lulino, neštvi mě s tím uhýbáním! Musíš se celá uvnitř přeskládat, změnit všechny nesmyslné vzorce chování, nabrat zdravé ženské sebevědomí a hlavně přestat věřit bludům, které jsi posbírala bůhvíkde. Ta tvá hlava je zanesená takovým bordelem, že už přes něj nevidím ani já, natož ty!

Ležím na posteli, koukám do tmy a je mi úzko. Chci si ještě nalít víno, ale naštěstí už došlo. Jsem asi fakt zralá na Bohnice. Brzy bude svítat, Kiki vstane a bude vyžadovat celou mou pozornost jen pro sebe.

Lulino, slyšíš mě? Musíš to udělat pro sebe a svou budoucnost. Jinak si do roku nabrnkneš druhého Tomáše a pak třetího a budeš mít hromadu děcek s nepoužitelnými tatínky. A pořád se budeš ptát: Bože, proč se mi to stalo? Proč já? Proč zrovna já?!

Asi máš pravdu, říkám zcela odevzdaně. A neříkej mi Lulino! Šedivko, já tomu ale nerozumím. Žiju poctivě, nelžu, nekradu a nikomu neubližuju. Žiju v pravdě. Zakládám si na tom, že jsem fér ve všech situacích.

Lu, ty možná nelžeš ostatním, ale sama sobě lžeš celý život. Cože?!

Ano, celá ta smršť hrůz, která tě vystěhovala do propasti života svobodné matky, vznikla z vnitřní neupřímnosti. Z toho lhaní si do kapsy a ohýbání pravdy. Vždyť ty se svými pocity nakládáš jak se špinavou podlahou. Namočíš hadr lži do kýble se Savem a setřeš s ním, cokoliv se ti nehodí, jen aby to vše vypadalo podle tvých představ. Takže se, holka moje, vrať do minulosti a projdi si svůj příběh znovu, pomalu a nahlas…

FLASHBACK: SETKÁNÍ V ŠERU

Píše se rok 1998, je mi 17 let, jsem studentka ostravské konzervatoře a právě sedím na představení v jednom z místních divadel. Děj v poklidu běží, když tu se najednou v hledišti vztyčí mužská postava a hlasitě zasáhne do děje. Ještě netuším, že právě poprvé v životě, v šeru divadelního sálu, vidím svého budoucího muže. Vlastně ho ani nevidím celého, jen jeho siluetu… a slyším hluboký, mužný hlas, který jako cizí element vstoupí na pár minut do představení a stane se jeho součástí. A taky ještě netuším, že se v tu chvíli stává i mou součástí. Je tak charismatický a okouzlující, že když kolem mě posléze prochází ven ze sálu, zůstanu bez dechu přikovaná do sedadla. Nerozumím tomu, jen cítím záchvěv momentu bytí. Cítím sebe a jeho.

To byl tak silný moment, Šedivko, to první setkání s Tomášem. Pak jsem ho několik let neviděla, žili jsme každý v jiném městě, já maturovala a hlavně jsem řešila, že jsem tlustá a že neumím maturitní otázky.

Ale, Lu, nebuď blbá, tys nikdy nebyla tlustá. Jen rozkošně oplácaná.

Ale stejně, vezmi si, Šedivko, Tomáše jsem tak dlouho neviděla, ale ten obraz ve mně zůstal hluboko vrytý. To je přece osudové, ne?

Proboha, Lu, za osudové můžeš považovat všechno, co si kdy do života přitáhneš…

FLASHBACK: EROTICKÉ ZPRÁVY

Když znovu potkávám Tomáše, je to díky mé nejlepší kamarádce Denise. Denisa je krásná, chytrá a sexuálně zkušená divoška židovského původu s dlouhými, černými vlasy, která se nosí městem jak Eiffelovka. Prsa se jí dmou a při chůzi na vysokých podpatcích lehce nadskakují. Všichni chlapi po očku sledují, když je šmrncovní rajda Denisa míjí svým dlouhým krokem, a olizují se jako mlsní kocouři.

Tomáš za ní dost pálí. Znají se z fakulty, kde oba studovali, ovšem ona by si o něj tehdy neopřela ani kolo. Byl to neduživý blonďák s velkým nosem, ale teď, když jsou oba vyzrálejší a nabírají krásu dospělosti, spustil se mezi nimi tok vtipkování, flirtování a nekonečného laškování. Tomáš vypadá jako dokonalý muž z německé Burdy, kterému se blond kadeřavé vlasy vlní všemi směry, a neustále srší humorem. Vždy když se ti dva potkají, jdou po sobě jako štěňata po tenisáku.

V roce 1998 už taky skoro všichni vlastníme super boží mobilní telefony, což otevírá nové možnosti komunikace, hlavně té erotické. Nová dimenze, která s námi všemi pěkně mává. Já mám Nokii 5510 růžové barvy. Má kapacitu deset zpráv, každá zpráva může mít 150 znaků a stojí 6 korun. Jsem tedy připravena. Ale zatím jsem žádnou erotickou zprávu nedostala. Zato Denisa už jich má spousty. I od Tomáše. Přestože je zadaná.

Tomáš má samozřejmě taky holku, jako ostatně vždycky, nicméně zadané Denise vypisuje ve dne v noci. Pořád jí bliká ta malá obálka na telefonu, která hlásá, že je telefon přeplněn a nemůže přijmout další erotické vyznání. Proto si Deny tyto krásné romanticko-erotické zprávy přepisuje, aby je měla uchovány na památku. Trochu jí závidím, že si s Tomášem píše, ale zároveň jsem na ni naštvaná, že flirtuje s někým jiným, když má doma pohodového kluka.

Máš pravdu, Šedivko, už tady jsem věděla, že je Tomáš trochu obšourník! Nectil žádné hranice, kašlal na to, že má vztah. A samozřejmě mu vůbec nevadilo, že má kluka i Denisa. Naopak, možná ho to celé o to víc rajcovalo. I když je pravda, že jejich vztah probíhal spíše platonicky a virtuálně, ale spousta lidí emoce krmené přes mobil považuje za opravdové a myslí si, že je to láska. A obzvlášť tehdy, kdy to byla úplná novinka a všichni jsme byli virtuální panici.

Přesně tak, Lu, Denisa se zamilovala a uvěřila chiméře, kterou Tomáš tak rád poskytoval, a to hlavně na dálku.

Jo, Denisa byla smutná, že se to nikam nevyvinulo, psala si s ním už jen občas a já na něj zapomněla úplně. Proč bych taky myslela na někoho, kdo byl takhle nestabilní. Jenže jsem pořád neměla žádného kluka. Proč se mnou vlastně nikdo nechtěl chodit?

Protože jsi byla pořád zavřená v divadle a mezi normální, mladé kluky ses nedostala, Lu.

To je pravda, v divadle jsem byla nejmladší, všichni byli zadaní, ženatí a hlavně měli třicet plus, což bylo horší než smrt. Začnu se smát na celý pokoj. V té době to pro mě byli nepoužitelní staříci se starýma manželkama. Teda až na Petra, ten byl jiný! Ten mě skutečně miloval, ale jeho zase milovala jeho žena. Byla to zakázaná láska, ale k tomu se teď nechci vracet, Šedivko!

Dobře, Lu, tvou první lásku si tedy necháme na jindy. Stejně budeme mít dost práce s Tomášem…

FLASHBACK: ZASTAVENÝ ČAS

Je pošmourné, pozdní ostravské odpoledne a já se rozhodla vyrazit do filmového klubu na kultovní kousek Rosemary má děťátko. V kině ale tento film nehrají a ani hrát nebudou. Nechápu, kde se stala chyba, vždyť jsem to četla v novinách?! Zmateně se vracím domů a cestou míjím Divadlo Petra Bezruče. Něco mě táhne dovnitř. Chvilku váhám, ale pak seběhnu do klubu, který je v suterénu divadla. Obsazených je jen pár stolů, sem tam někdo známý, pár kolegů. A u baru stojí Tomáš, kterého jsem neviděla několik let. V tu chvíli se naše pohledy střetnou a v místnosti se na okamžik dlouhý jako věčnost zastaví čas. Hudba ztichne, kouř z cigaret nesmrdí, nikdo nemluví, jen my dva na sebe koukáme jako blázni. Tomáš se mi poprvé dívá, a to velice soustředěně, do očí. Trvá to neskutečně dlouho a poté jeho pohled sklouzne níž. Úplně se mi z toho zpotí podpaží. Nikdy na mě takhle nekoukal, do téhle chvíle jsem vždycky byla jen oplácaná kámoška rajdy Denisy. Tehdy jsem tu změnu nechápala. Dnes vím, že si mě poprvé všimnul jako ženy. A už mě vítá jako starou známou, obejme mě, a já zadoufám, že to objetí nikdy neskončí, celá přímo vibruju. Okamžitě mě zve ke stolu, kde sedí se svou společností. Nevím, kdo jsou ti ostatní, a ani mě to nezajímá. Jsem naprosto zaslepená vzrušením a láskou.

Láskou? Chacha! Teď neruš, Šedivko!

Sedím, stále vibruji a skrývám to ochromení i ohromení. Po půl hodině, když komunikace těch nudných lidí, evidentně kvůli mé přítomnosti, už dost vázne, se rozhodnu odejít domů. Zvednu se a Tomáš taky hned vyskočí, že mi pomůže do kabátu. Já ale nechci, aby mě oblékal, chci, aby mě svlékal. Celou a rychle. Chci, aby mě teď hned líbal, bože, klidně dám pravou nohu za jeden polibek! A zřejmě je to všechno na mně vidět, protože při odchodu mi Tomáš špitne do ucha: Kdy se uvidíme? Nejedeš náhodou zítra do Olomouce na premiéru?

Ano, s Denisou. Tak zítra, miláčku.

A tehdy jsem se v něm ztratila, definitivně propadla jeho kouzlu, to byl začátek té velké lásky…

To víš, že jo! To byl akorát tak moment optického klamu. Zamilovala ses a vášeň, vzrušení a ty slavné mokré kalhotky jsi zaměnila za lásku, Lu.

No dobře, Šedivko, ale to jsem v jednadvaceti letech prostě nedokázala rozlišit. Navíc láska a vášeň jsou spojené nádoby, ovšem nesmí být naplněna jen jedna. To už dneska vím. Mimochodem, pokud si dobře vzpomínám, tak u toho stolu tehdy seděly dva páry a jeden z nich tvořil Tomáš se svou holkou, že jo?

Ano, byl tam s Dominikou.

Dneska nechápu, jak mohl takhle okatě ulítnout. Své holce řekl, že jí donese bundu, a během toho loučení se mnou na bundu i na Dominiku úplně zapomněl a vrátil se bez bundy, zato s plnou hlavou mě.

Lu, věř, že Dominice bylo tenkrát hned jasné, oč jde. Proto si s ním zřejmě nepořídila dítě jako ty.

Bez bundičky bos, narazil si nos…

FLASHBACK: VESMÍRNÁ BRÁNA V OLOMOUCI

Ale zpět k té ztracenosti v lásce. Ležím v posteli ve svém malinkém bytě v Ostravě a nemůžu usnout. Pořád si dokola přehrávám celou tu situaci a v uších mi zní: Tak zítra, miláčku. Zítra… Zní to jak ozvěna… už zítra.

A konečně je zítra. Od brzkého rána nedělám nic jiného, než že se neustále převlíkám a řeším, co večer na sebe, abych byla okouzlující. Ve vlaku směr Olomouc přemýšlím, jestli se mám o svém včerejším zážitku podělit s Deny nebo to zatím nerozmazávat a nevířit vodu. Nakonec se rozhodnu mít své malé tajemství. A tak se jen potichoučku vnitřně tetelím při představě, že se s NÍM za chvilku uvidíme. V divadle nás už Tomáš vyhlíží, aby nám předal lístky. V plném světle premiérově rozsvíceného foyer vidím, jak dominuje svou výškou, když se nese v sexy černém obleku s bílou košilí jako agent z filmu Muži v černém. Cítím jeho čerstvě nanesený parfém a žasnu nad jeho vlasy vyčesanými nahoru ve stylu Dylana z Beverly Hills. I ten gel ve vlasech se slavnostně leskne.

Začíná představení, sál se pohroužil do přítmí a my tři jsme spolu v jedné řadě jak slepičky. Sedím vedle něj na sametovém sedadle, vše se mi před očima rozmazává, nejsem schopna se soustředit, cítím jen horko z Tomášova těla, které sálá jako přímotop. Je mi příšerné vedro, chtěla bych se svléknout, abych se tolik nepotila, ale mám na sobě jen černé šaty na ramínka. Sedím, potím se, celá vlhnu a mé kalhotky jsou taky úplně na nervy. Kdyby mohly, tak se samy svléknou a odejdou. Tomáš vedle mě to má zřejmě podobně, je neklidný, předstírá, že sleduje dění na jevišti, ale přitom se pořád vrtí a poposedává, čímž ruší půlku řady a mě přivádí vzrušením do bezvědomí. Představení nebere konce. Mám pocit, že zešílím.

Denisa na mě sykne: Co pořád děláš? Tebe to nebaví?! Ale jo, baví, hlesnu v mrákotách.

Konečně nastal konec a my můžeme jít do klubu. Mám prostor šarmit, třpytit se a společně s Denisou zaútočit naším osobitým humorem. V tu chvíli začíná kolotoč.

Tomáši, víš, že vypadáš jako Dylan?

Fakt, Donno? A tebe už pustili k maturitě?

Létají mezi námi nesmyslné repliky, které na první pohled nemají logiku, ale my se jim smějeme jako blázni, až do chvíle, kdy k nám přistoupí jedna starší herečka a ptá se: Tomášku, to je tvoje nová slečna?

To nás dokonale zaskočí a Denisa zpozorní. Hlavou mi proletí: To je to vzrušení tak vidět?

Oba sice dotěrnou kolegyni uklidníme, že nová slečna opravdu nejsem, ale já pociťuju vnitřní radost, že přišlo znamení. Zase je tady ta obrovská touha ho líbat. Co mám udělat? Kousek ode mě jsou jeho velké rty, které se stále rytmicky pohybují. Upřu svůj zrak jen na ně a pozoruju, jak si je občas zvlhčí lehkým olíznutím, což mě začíná přivádět k šílenství. Co kdybych ho zatáhla na záchodky?! Blbost, jsou věčně obsazené, všude je milion lidí z premiéry! A navíc, Denisa pořád stojí vedle mě. Najednou jí ale zazvoní telefon, a protože v tom hluku dobře neslyší, odchází bokem. V tu chvíli mě Tomáš popadne za ruku a táhne ven přes náměstí do restaurace, kde je úplně odlišná atmosféra, než byla v zakouřeném klubu. Panuje tady klid jako z třicátých let, hraje klavír a lidé pomalu přecházejí sem a tam. Konečně využívám anonymity neznámého prostředí a vedu Tomáše na dámský záchod. Vtáhnu ho do kabinky a začneme se poprvé líbat. Rty má hebké a měkké jako dva maršmelouny, co chutnají po malinovém koktejlu. Jeho jazyk mi vklouzne do úst jako ryba do vody a rukou se dotkne šatů v místě mého levého ňadra. Naše touha se konečně propojila a horkost našich těl explodovala. Na záchodku v Olomouci se otevřela vesmírná brána, která hořící pár zcela pohltila.

Z vesmírného letu mě na zem vrátilo až vyzvánění telefonu! Nezvedám ho. Líbám se.

Zvonění nekončí! Stále dokola zvoní, zvoní, zvoní!!! V tu chvíli mi dochází, že se asi něco děje.

Deny!!! Má nej kámoška! Ty vole, kde jsem ji nechala?! Přepadá mě pocit viny. Nepřítomně zvedám telefon.

Do prdele, Luci, kde jsi? Za chvíli nám jede poslední vlak! Bezelstně odpovím: Jsem na záchodě.

Aha… A co tam děláš tak dlouho? To tam šukáš nebo co? Ztuha se skřehotavě zasměju: Nééé…

Počkej tam na mě, vyzvednu tě! Mám už tvůj kabát.

Ne! vyhrknu nejistě. Já jsem totiž šla na záchod do restaurace. Cože?! Ty nejsi tady v klubu?!

Ne. Jsem v restauraci naproti divadlu.

A co tam děláš?! Denisa nechápe a já se jí nedivím.

Mám v hlavě úplně vymeteno, a tak nazdařbůh plácnu: No… kakám. V divadle byla fronta a bylo by to trapné…

Tomáš na mě nevěřícně kouká a směje se. Bože, já teď přiznala před svou životní láskou, že kadím! Chce se mi umřít!

Aha… Tak dělej, musíme valit na vlak!

Ulevilo se mi, že to zatím neprasklo. I když nedělám nic zakázaného, stejně cítím ve vzduchu průser. Denisa má pro Tomáše pořád slabost…

Ze záchodků vyjdeme jako pár, naše prsty se okamžitě propletly, jako kdyby se pro sebe narodily. Před divadlem se rozejdeme a snažíme se k Denise dorazit každý z jiného směru.

Lucko, honem, ujede nám to! Omlouvám se, vůbec jsem nehlídala čas. Vždyť jsi zmizela skoro na hodinu?!

Nechce se mi tomu věřit. Božínku, fakt jsme se tak dlouho líbali?!

Odcházíme rychlým krokem na noční tramvaj a vtom nás doběhne Tomáš: Holky, já vás musím doprovodit. To jinak nejde. Takový kočky nemůžu nechat bez dozoru. Co kdyby vás tady někdo znásilnil a já u toho nebyl? To by mě mrzelo.

Obě se řehtáme: To by nás taky mrzelo.

Adrenalin mě zaplavuje takovou rychlostí, že mi snad viditelně tepou spánky. Mám pár minut navíc se svou láskou! A každá minuta má galaktický rozměr.

Smích nás drží až do příjezdu vlaku. Tomáš vrší vtípky jeden za druhým a já si přeju, abychom nikdy neodjely. Ale nedá se nic dělat, čas nezastavím. Takže ta nechtěná chvíle je tady, nastupujeme do vlaku. Tomáš nás spravedlivě každou políbí na rozloučenou, na mých rtech ulpí o vteřinu déle a já doufám, že si toho nikdo nevšiml.

Starý rychlík se pomalu rozjíždí a já se vykláním z okna na chodbičce. Tomáš se rozbíhá a soutěží s vlakem, běží velmi neatletickým způsobem po perónu a u toho vykřikuje: Holky, dejte mi tak týden a já vás doběhnu! Nééézááápomeňte na mě!!!

Nemůže popadnout dech a směje se jako blázen, já naopak pláču smíchy. Je to jako z romantické komedie. Ohlédnu se po Denise, ale ta už v chodbičce není. Sedí tiše na koženkové sedačce a nemluví. Kupé je ztichlé, tmavé, neduživě svítí jen zelenkavá náhražka nouzového osvětlení a za oknem uhání noční krajina. Vlak drncá v pravidelných intervalech a díky tomu obě pomalu usínáme. Vtom mi cinkne zpráva na telefonu. Otevřu malou obálku na displeji:

Opatruj se, miláčku, a dojeď v pořádku. Příští týden se na tebe těším, ty má kosmická krásko.

Rychle odepisuji:

Ty můj sne, doufám, že se nikdy neproberu.

Ihned ucítím mrazivý pohled Denisy, která se tónem bachařky zeptá: Kdo ti píše?

Snažím se, aby v mé odpovědi nebylo sebemenší emoční zabarvení: Tomáš.

Nemělo smysl to zatajovat, navíc dvě lži v jednom dni bych asi nezvládla.

Denisa vede výslech dál: Tomáš? Proč tobě? On má na tebe číslo? V jejím hlase slyším směs žárlivosti a smutku se vztekem.

Odpovím suše: Má ho už léta. Jen nám přeje, abychom dobře dojely.

Drobná lež se tam přece jen vloudila a po ní v kupé nastalo už jen ticho a zelenkavé šero.

Velká láska přinesla první malou smrt.

Vidíš, Lu, tušila jsi hned, že to není dobrý začátek. Už tady začaly malé lži. A co je malé, jednou vyroste. Přitom jsi měla tolik informací o Tomášovi ode mě i od Denisy.

No a co? Tak jsem ho prostě chtěla!!! Mám se kvůli tomu bičovat celý život? Zatmělo se mi v hlavě i v kalhotkách. Strašně jsem se do něj zamilovala a chtěla ho. Můj první opravdový kluk a skutečný vztah.

A miluju ho možná i teď! Začnu plakat.

Lu, nebreč, já ti nic nevyčítám. Ale musíš vidět své chyby, abys je neopakovala. Ty si opravdu myslíš, že ho miluješ?

Nevím… Strašně se mi po něm stýská, po všem hezkém, co jsme spolu zažili. V tolika věcech jsme si rozuměli, smáli se celé dny, plánovali a nikdy jsme se spolu nenudili. Vždycky říkal: „Vypadáš jako z Botticelliho obrazu, když měl dobrý den.“ Po tom se mi asi stýská nejvíc. Do prdele, kam se to všechno podělo?

Lu, podělo se to tam, kam jste to oba dovedli!

Rozbolela mě hlava a je mi na zvracení, jako kdybych plula v malé loďce na rozbouřeném moři.

Vzpomínky mi nedělají dobře.

Vydrnkané nervy

Venku se smráká a já se snažím ve svém mikrobytě vyprázdnit zbylé krabice od banánů. Kiki se už konečně vybily baterky a padla do postele. Ani si nevyčistila zuby, ale nemám už sílu ji kvůli tomu budit. Leží v postýlce v tom, v čem byla celý den. A co?! Tak dnes spí na špindíru. Přikryju ji peřinkou, odhodím z postýlky milion hraček a nechám ji v klidu odpočívat v naší společné ložnici.

Vybaluji staré věci a hledám jim nové místo. Co mi kromě těch pár krámů vlastně zbylo?

Zvoní mi telefon, ozve se Denisa: Ahoj, Lucíku, jak se bydlí v novém?

Ahoj, Denis, ale zrovna čumím na ten bordel a říkám si, co mi v tom životě vlastně zůstalo? A vypadá to, že asi jen bordel!

Nedělej krávu, Luci, máš krásnou, zdravou holku, to není málo!

Já vím, Denis, ale vždyť víš, jaký je to magor, lítá celý den jak zběsilá, a to jí skoro nedávám bílý cukr.

Tak proč ji nedáš do školky, vždyť už má tři a půl?

Protože je všude plno, nikde mi ji nevzali, je poslední v pořadníku. Deny, upřímně, já jsem z ní už úplně na palici, vyčerpává mě, leze mi na nervy, někdy na ni i křičím a honím ji po bytě… no tragédie… Už mám úplně vydrnkané nervy.

To je normální, všem matkám lezou děti na nervy.

Ale já asi nejsem úplně dobrá matka, Deny. Já ji vůbec nevychovávám, nemám na to sílu. Jen za ní vlaju, snažím se ty dny s ní tak nějak přežít a akorát hlídám, aby se nezabila a přežila do dalšího dne. A když vidím, jak si s Tomášem užívá, jezdí na výlety, dělají opičky a pořád se spolu smějou, tak se mi chce brečet. Se mnou tolik srandy nezažije.

Luci, on je vychcaný, a protože ji má jen občas, tak postaví cirkus a předvádí se. Vždyť ho známe. Ty o ni pečuješ každý den. Ty jsi denní chleba a on je dortík na svátek. Blbec!

Ale stejně… Kiki je celý Tomáš, je jak klaun. Pořád chce být středem pozornosti, je hlučná, paličatá a zběsilá. Jo, to je ono, má zběsilost v srdci jako on, a to mě někdy neuvěřitelně dráždí.

Chápu, Luci. Hele, a kde je vlastně tvoje máti? Proč ti nepomůže?

Pfff, ta je nově v Bille a rozhodla se, že zaměstnance měsíce trhne každý týden! Je to blázen. Kiki je to jediné, co mi zbylo! Když spí, je tak sladká, vždycky se jí udělá ďolíček na levé tváři. Díky ní se cítím dospělejší a všechno promýšlím, ale teď se navíc strašně bojím, že ji časem neuživím.

Proč bys ji neuživila?

Skončila mi mateřská, nemám žádnou práci ani chlapa, co by mě podržel. Jak se mám rozkoukávat a hledat práci, když mám to hyperaktivní děcko pořád za zadkem?

Lucíku, ty panikaříš a začíná ti trochu jebat.

Jo, brečím tady jako kráva každý večer, jen tím nechci nikoho otravovat. Často se nemůžu stresem ani nadechnout. Deny, já jsem asi neměla od Tomáše odcházet!

To nemyslíš vážně?! Vždyť tě v jednom kuse podváděl, šulin jeden! Teda teď jsem se zase nasrala!

Deny, ale teď je mi možná ještě hůř, než když jsem byla s ním.

Třeba jsem se měla kousnout a vydržet to jako jiné ženské.

Lucko, s tím zásadně nesouhlasím! Udělalas dobře. Teď je to těžké, já vím, ale bude líp. Vždyť to, co jsi žila, nebyl život! Za chvíli bys byla v Bohnicích nebo v base.

Já vím, ale teď mi není o nic líp, a navíc mě svírají výčitky, že jsem nás s Kiki existenčně ohrozila. Jen pro svůj pocit nespokojenosti.

Lucinko, neblázni…

Denísku, co s námi bude? Už vidím, jak tady na Praze 4 umíráme hlady, opuštěné a zapomenuté, a nakonec nás Ema sežere místo psí konzervy.

Denisa se začne smát: Lucko, ty jsi fakt špička na katastrofické scénáře!

Ale já si nemůžu pomoct! Vidím ty dluhy a exekuce, které se na mě valí, a sociálku, která určitě dorazí a odnese Kiki i s ožranou nohou. Teď už se směju i já.

Lucinko, neblázni. Zaprvé máš nějakou finanční rezervu, za druhé máš mě a za třetí tady máme sociální systém, který ti když tak pomůže. Hele, nalej si víno, uvolni se a vzpomeň si, že jsi děsně chytrá holka a že o takové je všude zájem. Já zítra obvolám divadla, kde mám známé, a dám jim vědět, že potřebuješ práci. Ničeho se neboj a toho odchodu rozhodně nelituj. Tomáš je lulin a je dobře, že jste s Kiki pryč, věř mi. A teď mazej spát. Zítra ti zase brnknu.

Děkuji, Denis, asi máš pravdu. Jak jsem se vykecala, tak je mi trochu líp. Jdu si lehnout. Pa.

Dopíjím zbytek červeného a jdu do postele. Jo, Deny má pravdu, nejsem úplná blbka, takže to nějak zvládnu. Mám mozek a tebe, Šedivko, která neplašíš. Reálně zvážíš fakta, všechna pro a proti, trochu mě sice zdrbeš, ale zároveň mi pomůžeš se uklidnit a stát nohama pevně na zemi. Že jo?

Lu, tomu teda říkám posun! Kdybych mohla, tak ti zatleskám. Mám fakt radost, že už se mnou počítáš do budoucna! Takže se teď uklidníme a uděláme si v tom pořádek. Řekni mi, co pozitivního ti v životě zbylo?

To právě úplně nevím. Teď mám pocit, že vůbec nic. Tak ještě jinak, Lu, co ti nikdo nemůže vzít?

Přemýšlím… Šedivko, všechno mi můžou vzít včetně Kiki. Toho se bojím úplně nejvíc. A začne se mi stahovat hrudní koš úzkostí. Klid. Soustřeď se, promlouvá ke mně Šedivka sametovým hla- sem, jako to uměla moje babička.

Co ti nikdo na světě nemůže vzít?

Nadechnu se a urputně přemýšlím. Po chvíli ze sebe soukám: Tak peníze na účtu, mou malou rezervu na nejhorší chvíle. Tu mi nikdo vzít nemůže.

Skvěle, Lu takže hlad pro tuto chvíli můžeme škrtnout. Co dalšího ti nikdo nemůže vzít?

Urputně přemýšlím a pak vyhrknu: Naději?! Přesně tak, Lu, a co dalšího? Mysli!

Nevím, počkej, jsem roztěkaná a všechno mi trvá. Mám to! Teda asi… Naději a budoucnost? zeptám se opatrně.

Jóóó! vykřikne nadšeně Šedivka. Ty jsi tak úžasná! Přesně tak, máš před sebou nekonečné množství naděje a celou svou budoucnost!

Cítím se trochu zklamaně: A není to málo? Počkej, Lucko, celá tvá budoucnost ti přijde málo?

Nevím, nechci být nenažraná, Šedivko, ale já bych teď potřebovala hmatatelnější věci. Jako že… čeká tě velký seriál a budeš mít peněz jako šlupek. Budeš točit jeden biják za druhým a do roka získáš Thálii. Prostě konkrétní věci. Nadějí „v lepší zítřky“ složenky nezaplatím. Takže pro jistotu, Šedivko, nezapomínej na tu smrt hladem, jo?

Tu už jsme jednou provždy škrtly, Lulino! Když už teď hodláš v představách umírat hladem, jaká tě asi čeká budoucnost? S takovým přístupem se z žádného průseru nevyhrabeš, to ti říkám rovnou. A smrt hladem na Praze 4 prostě nepřijde, i kdyby sis to sebevíc přála!!! Takže přemýšlej dál, o co ještě v životě nemůžeš přijít? Jsem dutá, ale cítím, že teď musím zabrat, zřejmě přichází důležitý moment prozření. A tak se potápím hlouběji do sebe a dělám si seznam toho, co už vím, a doufám, že díky tomu vyplave i to, co ještě nevím. Takže… Mám naději, mám víru ve spravedlnost vesmíru, mám svůj mozek, mám lásku ke Kiki a mám sama sebe!

No jo! Mám sama sebe!!! Ehm, mimochodem, nesedím už náhodou v terapeutickém kruhu v léčebně?

Lucino, neřeš, jak to vypadá nebo zní, a soustřeď se, zavrčí Šedivka.

Ano, jsem si vlastní oporou, a to tou nejpevnější. Nikdo jiný mi přece nerozumí líp než já sama. Nikdo jiný neví, co prožívám a co potřebuju. Mám sama sebe!!!

Přišla obrovská úleva, která mě prosvítila jak svíčka lampion. Nejsem na všechno sama! Já mám ještě sebe! Nemusím se bát!!!

Jsem silná, zdravá, mladá žena, která už zvládla v životě tolik průserů, že ji něco jen tak nerozhodí. Mám natrénováno. Cítím, že mi narostla křídla. Ten pocit úlevy a vnitřního odhodlání je neuvěřitelně posilující. Cítím se být superhrdinkou!