Lydia Parhitko

I AM ANGRY! AND HAVE THE RIGHT TO BE. HOW TO ACCEPT YOUR FEELINGS AND FIND SUPPORT IN THEM

Copyright © Lydia Parhitko, 2021 First published in the Russian language by Ltd Co Publishing House Eksmo

Czech translation copyright © Rudolf Řežábek

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7654-0

Z TÉTO KNIHY SE DOZVÍTE:

Proč se zlobíte na své dítě.

 Jak  překonat nekonečný koloběh „zlost – vina“ a naučit se přijmout samu sebe.

Jak se spřátelit se svými city a najít v nich oporu, a nikoli překážku v budování vztahu s dítětem.

Jaké temné stránky jsou v každé matce a jak s nimi lze pracovat.

Co znamená rodičovská zlost pro děti a jak ovlivňuje jejich rozvoj.

Jak vhodně reagovat na akutní pocity dítěte a jak se nenechat vyvést z míry jeho chováním.

Jak projevovat svou zlost bez negativních důsledků pro dítě.

Předmluva

Jmenuji se Lída.

Prožívám nyní velkou radost z toho, že čtete mou knihu. Vyrůstala jsem jako mnoho současných dívek. Dříve ještě ne všechny matky a otcové věděli, jak se správně chovat ke svým dětem, a životní podmínky nebyly vždy příznivé pro to, aby se v nich projevily ty nejlepší rodičovské vlastnosti. Ne každému se od matky dostalo tolik vřelosti, lásky, péče a podpory, aby mohl tuto zkušenost snadno předat svým dětem. To, co mělo být přirozeným procesem, se pro mnohé stalo skutečnou výzvou.

Odborně jsem se začala rozvíjet na katedře psychologie a zároveň jsem pracovala v mateřských školkách, předškolních zařízeních a rodinných centrech a absolvovala další psychoterapeutický výcvik. Od té doby jsem poznala spoustu lidí, velkých i malých, a uvědomila jsem si, jak složitá a jedinečná je cesta každého z nich.

Nevím, jak začal váš život, jaké vás potkaly potíže a z jakých temných hlubin duše jste se musely dostávat – každá žena má mnoho tajemství. Avšak nyní jsme tu spolu a já věřím, že naše setkání není náhoda.

Představte si, že jste při četbě této předmluvy vstoupila do kouzelného lesa. Ať už vás sem přivedla dlouholetá touha po mateřském teple, obavy o zdravý vývoj vašeho dítěte, touha stát se nejlepší matkou na světě nebo prostě jen potřeba podpory, z celého srdce vás tu vítám a slibuji, že vám pomohu. Nebudu vás jitřit a vy se snažte co nejvíce otevřít své srdce. Setkáme se s mocnými draky a malými vnitřními holčičkami, na které se nedá dívat stejnýma očima jako na horu špinavého nádobí, prádla, účtů za služby nebo excelovské tabulky.

Budu k vám mluvit pomocí metafor a suchých faktů, odkazovat na existující psychologické teorie a příklady ze života, abych vám co nejsrozumitelněji a všestranně ukázala možnou cestu k sobě samé. Nechci, aby tato kniha byla jen dalším návodem, jak vychovávat děti. Pravděpodobně jste již přečetla spoustu podobné literatury, napsané lépe a kvalitněji. Mám jiný cíl – projít s vámi kouzelným lesem, odhalit v jeho hlubinách vaše neprobádané pocity a najít pro ně vhodnější místo ve vaší duši. Nepochybuji o tom, že tyto pocity dávno uzrály a čekají na vás, jinak byste nezačala číst tuto knihu.

Zamýšlela jsem ji jako nezbytný šroubek pro hladké fungování většího mechanismu – vaší mateřské kompetence. Toto složité sousloví zahrnuje vaši intuici, orientaci ve vlastních zkušenostech a schopnost důvěřovat sobě více než komukoli jinému! A důvěru si zaslouží jen ten, koho dobře známe a máme rádi. Proto vás logika vyprávění povede přes poznání sebe sama a pochopení svých skrytých pocitů ke konkrétním technikám a postupům, které lze využít v každodenním životě.

Je pro mě velmi důležité s vámi mluvit. Ve své psychoterapeutické praxi jsem zvyklá to dělat tak, že se dívám do očí a věnuji pozornost jakýmkoli změnám v psychice člověka, se kterým rozmlouvám. To je povolání psychoterapeuta a právě teď, to upřímně přiznávám, je to pro mě těžké. Neuvidím vaše pocity a reakce, ale budu čerpat ze svých zkušeností a zážitků. Prosím, mluvte se mnou i vy! Snažte se vcítit, přemýšlet, argumentovat, rozčilovat se. Udělejte to ve své představivosti a ve skutečném životě mi posílejte dopisy a pokládejte mi otázky. Jedině tak příběh pronikne až do srdce a bude mít hojivý účinek. Tato kniha je náš rozhovor a naše společná cesta. Přeji nám všem šťastnou cestu!

Úvod

Nač jste nebyla připravená, když se dítě narodilo?

Takovou podivuhodně prostou, a zároveň tragickou otázku jsem kdysi položila ve svém blogu o vztazích mezi dětmi a rodiči.

Děti jsou nepředvídatelné bytosti. Přicházejí na tento svět, kdy se jim zamane.

Některé ženy se rozhodnou pro sebevědomou a připravenou rodinu. Matka chodí do předporodního kurzu a těší se na dítě. Má milujícího manžela a chápající rodiče. V bytě už je zařízený dětský pokojíček, v košících z internetových obchodů čekají krásné věci a na nočním stolku jsou datle, výživové doplňky, avokádo a několik knih o pravidlech správné výchovy.

Jiná matka pospíchá do práce a z práce kvůli zvyšování kvalifikace. Odtud do posilovny a potom, pokud to stihne, ke gynekologovi. Pak se vrátí domů a jede do porodnice. Nebo možná nemá tělocvičnu ani práci. Zato je tu manžel, televize, páteční pivo, matka ve vzdáleném městě a velká melancholie v nitru.

Nebo je matka šestnáctiletá princezna. Chodí v mrazu s odkrytou hlavou, jazykem chytá sněhové vločky, myslí na Michala z vedlejší třídy a netuší, že ve svých třiadvaceti letech hrdě povede syna do první třídy.

Situace jsou různé, ale volba byla učiněna: na svět přijde dítě.

A vyjde najevo, že ať už je matka jakákoli – dospělá, mladá, zodpovědná nebo bezstarostná, šťastná, smutná, rozvedená, kariéristka či nadějná vědkyně –, nikdy není na tento vývoj událostí připravená.

Po zveřejnění tohoto příspěvku mi maminky začaly posílat hlasové zprávy na Messenger. Poslouchala jsem pozorně a s obavami a zaplavily mě chmury. Bylo to pro mě těžké, ale jak se teprve cítily ty, které se mi svěřovaly! Všude vidíme a pořád slyšíme, jak krásné a radostné je vychovávat děti. Ale do mého mobilu přilétlo to, co ve skutečnosti zbývá každé ženě na světě na opačné straně sociálních médií.

„Nebyla jsem připravená mít dítě, i když všechno bylo naplánované. Je to divné, opravdu divné! S narozením prvního dítěte se život obrátí vzhůru nohama, ano. Vyvolává to jak zklamání, tak nelibost, a především hněv na sebe. Teď mám ke svému prvnímu dítěti zvláštní vztah, někdy ve mně vyvolává ty nejhorší pocity. Nevím. Dokonce k němu cítím odpor – to je to nejhorší.“

Některé zprávy byly odeslány, a potom odstraněny. Dala bych ruku do ohně za to, že tam bylo něco podobného:

„Chci uhodit své dítě: dceru / syna, a to velmi tvrdě. Za to, že je mu 4,5 roku a vyvádí hlouposti. To mě štve a rozčiluje. Nechci si s ním hrát, chci, aby celý den a večer trávilo ve školce. Mladšímu dítěti nerozumím, je mu 1,5 roku, neustále zkouší mou trpělivost, padá na zem, leze v písku, sype si ho na sebe. To mě rozčiluje, mám chuť ho plácnout přes ruce a křičet. Cítím se bezmocná.“

Protože se cítí trapně. Matka nemá právo zlobit se na své děti. Nemá právo být unavená, podrážděná, vyčerpaná. Smutek neexistuje, nemůžete onemocnět, deprese neexistuje – to všechno si jenom namlouváš! „Jenom odvahu a pořád vpřed,“ diktuje nám společnost a vnitřní hlas.

„V prvních měsících jsem k sobě kvůli hormonům nikoho nepouštěla, odmítala jsem pomoc, měla jsem vážné problémy. Podle všeho jsem měla i poporodní deprese. Tak. Mluvila jsem s manželem, matkou a tchyní o tom, že možná budu potřebovat odbornou pomoc, ale řekli, že to jsou jenom bláboly.“

„Něco je pryč, jsem teď úplně prázdná. Nemohla jsem si připustit, že dítě je nyní venku a ne uvnitř. Moji příbuzní mě nedokázali pochopit ani podpořit. Já sama jsem si svou depresi uvědomila až o několik měsíců později.“

Nyní ke mně dochází na psychoterapii několik žen, které prodělaly poporodní depresi. Na prvních setkáních se každá z nich bála to slovo třeba jenom vyslovit. Zvykly si mluvit opatrně a volit výrazy tak, aby na své okolí nepůsobily jako blázni. Naučily se skrývat svou bolest a vnitřní prázdnotu, aby si udržely image šťastných a spokojených matek.

„Když jsem porodila, první rok a později... Proč mě nikdo předem nevaroval, že mít dítě je tak těžké! Měl ajsem pocit, že mě všechny ženy, které měly děti, podvedly! Byl by to velký rozdíl, kdyby mě někdo varoval, že dítě je... Je to tak těžké. Psychicky i fyzicky. Krmení, bezesné noci. I po tomhle těžkém období mě znepokojuje jedna konkrétní myšlenka, která mě nutí se ptát: „A kdy budu žít já, kdy přijde řada na mě?“

„Nebyla jsem připravená na to, že mi dcera tak drasticky převrátí život naruby: donutí mě držet dietu, cele se jí věnovat, dát jí všechno, co mám. Ztratila jsem samu sebe, žiji pouze jejími zájmy. Nejsem připravená na to, jak mě rozčilují její rozmary, záchvaty vzteku, křik. Chci si zacpat uši a vzít nohy na ramena. Ukazuje mi, jaká ve skutečnosti jsem. A já jsem na tuhle nepěknou část svého já nebyla připravená.“

Copak matka může někomu povědět o vnitřní hrůze, o minutách, kdy jí zlost a podráždění drásají nitro a topí se v pocitu viny za „nesprávné“ city? Ne.

A taky kdy? Na Instagramu musíte zveřejnit první krůčky a spokojený obličejík potřísněný zmrzlinou. Když na téže zmrzlině pak uklouznete, běžíte do sprchy si poplakat, protože jste se neudržela a uchýlila se k výprasku, a ještě jste křičela. Nemůžete se nikomu přiznat, můžete jen tiše vzlykat, že svému dítěti určitě zničíte psychiku a stanete se nejhorší matkou na světě.

„Doma se neustále ozývá křik, ať už můj, nebo dětí. Nevím, co s tím mám dělat. Nejdřív na ně křičím a pak se za to proklínám. Poslední dobou je dokonce občas udeřím, a pak v noci nespím.“

„To, co mě naprosto překvapilo, je neustálý pocit viny. Pořád přemýšlím o tom, že něco dělám nebo udělám špatně. Zlobím se, a to mě rozčiluje ještě víc.“

Je velkým omyl myslet si, že samy sebe dobře známe. Narození dítěte je toho nejpádnějším důkazem. Všichni vnitřní draci a démoni, do té doby pro nás naprosto neznámí co do své síly a obsahu, se najednou dostanou na stejnou úroveň jako láska a něha. Když se s nimi setkáme,

pociťujeme vinu a nekonečnou touhu se napravit, stát se lepšími, odpovídat ideálním standardům.

„S příchodem dcery se objevily problémy, které jsem odsouvala. Brání mi bezvýhradně se oddat dítěti. Mám pocit, že nedělám dost, že jí něco nedávám, a pak se kritizuji. Cítím se provinile nejen před svým dítětem, ale i sama před sebou. Když jsem se stala matkou, začala jsem teprve něčeho dosahovat. Během těhotenství jsem udělala spoustu kroků zpět a je nepravděpodobné, že bych se dokázala vrátit k tomu, jaká jsem původně byla. Jak se mám realizovat? Vždyť ani nevím, kam směřovat a jak se tam dostat.“

„Sklouzávám k podráždění, agresi. Mám dítě litovat, utěšovat, objímat, ale nemůžu si pomoct. Zlobím se na sebe, na svého manžela, na to, že se náš vztah změnil. Neustále si myslím, že jsem na dítě nebyla připravená, že jsem ho nechtěla, že jsem byla přinucená. Ale nikdo mě přece nenutil otěhotnět a podřídit tomu úplně všechno!“

Jak se ubránit tak neodolatelně mocnému koktejlu pocitů? Vzpomeňte si, jak jste držela své dítě v náručí, vdechovala jeho jedinečnou vůni, reagovala na jeho úsměv. Natahovalo ručky k vaší tváři a vaše srdce bylo tak rozněžnělé a prozářené. Je to úžasná radost! Ale vedle světla lásky ke svému dítěti vidí každá žena i stín. Uvědomila jste si, že se váš život navždy změnil a že už nepatříte sama sobě.

„Jsem prostě psychicky vyčerpaná z jejich křiku, krizí, slz, válení se po zemi a požadavků. Chci, aby tam bylo něco pro mě. Celý můj život je zaměřený na uspokojování potřeb někoho jiného: dcery, syna, manžela. Jsem naštvaná, že si nemohu nic dovolit. Jsem na posledním místě.“

Moje kniha je o poznání a řešení. Každá matka má právo být sama sebou a důvěřovat svým pocitům, protože ve svém nitru už máte odpovědi na všechny otázky, jen je musíte vidět a rozeznat a nepolekat se jich.

Společně s vámi chci čelit našim nejtemnějším stránkám. Abychom je poznaly a pochopily, že to jsme také my. Ano, matka může být vzteklá, urážlivá a ukřičená. Může být zranitelná a slabá. Potřebuje pomoc a podporu. Nese břemeno své viny a nemožnosti udělat vše perfektně. Má city, je to její právo.

Nepoznaní draci nás zabíjejí, ale ti ochočení si lehají na rohožku u vchodových dveří a chrání naši lásku.

Část I

„CO CHCEME?“

Kapitola 1

Bod A – začátek cesty

Četba knihy je ztráta drahocenného času. Nechci, abyste to dělala zbytečně. Právě teď byste mohla pít kávu, pročítat zprávy nebo dělat něco užitečného: například žehlit prádlo nebo si hrát s dítětem. Můžete prostě dělat cokoli! Ale vy jste si dovolila číst (což je v naší době hrdinský čin). V tomto kontextu je nejdůležitější slovo „dovolit si“.

Dovolila jste si číst, přemýšlet, a hlavně cítit. Chce to velkou odvahu podívat se do vlastního nitra a upřímně se zeptat: „Co se to se mnou děje?“ Nastavit si vnitřní navigaci, která vám napoví, kde jste a kam jdete. V psychoterapii začíná každá práce formulací žádosti. Terapeut člověka požádá, aby přemýšlel o tom, co ho trápí a proč ho to přimělo začít na sobě pracovat. To je důležitý krok v každém procesu. Pohybovat se kamkoli je to možné jen tehdy, jestliže přesně chápeme, kde se nacházíme a co nám tady nevyhovuje.

Navrhuji, abyste se teď pozorně prozkoumala. Co vidíte ve svém vnitřním světě, že se chcete ponořit do tématu hněvu a porozumět mu? Naslouchejte svým pocitům a myšlenkám, vzpomeňte si na situace, které by vám mohly naznačit odpověď na mou otázku.

Na prvním místě vždycky vidíme lásku, jinak by dítě nepřišlo na svět a nepřevrátilo vám celý život naruby. O její existenci a kvalitě není pochyb. Naším úkolem je však nahlédnout do nejhlubších zákoutí duše. Nahlížíme do nich jen velmi nerady, protože není příliš jasné, co s nimi potom počneme a komu o nich můžeme povědět. Kromě toho se naše temná část obvykle projevuje v temné době, kdy jsme se silami v koncích a do popředí vystupuje naše vlastní slabost a bezbrannost. Raději to přečkáme a žijeme dál. Bohužel takový přístup je však neefektivní, i když se zdá být nejpřístupnějším a nejsamozřejmějším řešením.

Matky se obvykle dělí o následující zkušenosti:

„Křičím na dítě“

Je trapné to přiznat, ale dělá to každá matka. Ještě jedna převrácená krabice s autíčky, řízek vyhozený z talíře, ušpiněné oblečení a nepřiměřený záchvat vzteku (no nemějte záchvat, pokud se to všechno opakuje mnohokrát!) někdy změní matku v rozhořčená ústa, která se jenom otevírají a chrlí výčitky.

„Mohu ho udeřit“

Ženy vždycky říkají: „Ne, samozřejmě že své dítě nebijeme, ale občas nad sebou ztratím kontrolu.“ Vědí, jak bolestivé a nepříjemné to bylo v jejich dětství, že jakékoli násilí je v pokrokové moderní společnosti odsuzované, ale přesto to dělají. Když vztek zaslepí mysl, nelze to zastavit. To by pak matka dítěti nejraději ze všeho zatřásla rameny, plácla ho po zadku a pak si to donekonečna vyčítala.

„Odstrkuji ho od sebe“

Spojení s dítětem je někdy příliš těsné a pocitově omezující. To nekonečné „Maaaaamiiii!“ vás nutí utéct, schovat se, nevidět, neslyšet, neexistovat. A pak musíte být na nejmilovanější osobu hrubá a odtrhnout od sebe přilnavé dětské ruce, které vám každou vteřinu připomínají, že se už neovládáte.

„Jsem na dítě naštvaná“

Věty typu „Jsem pořád sám!“, „Jsi špatná máma!“, „Nemám tě rád/a!“ způsobují trýznivé psychické utrpení. „Jak to? Opravdu se mi za mou obětavost dostane takového poděkování?“ Mozek se odmítá smířit s tím, že jde o krizovou vývojovou fázi a že je třeba snášet pocity dítěte a bezpodmínečně ho milovat za všech okolností. Urážka vyřadí schopnost přemýšlet a jedinou touhou je skončit a utéct.

„Dobře, tak si najdi jinou matku a dělej si, co chceš!“

„Začínám se podobat své matce“

Jak dobře si pamatujeme své dětství?! I když jsme časem zapomněly detaily vzpomínek, jsme s vlastní matkou spojeni tělem i duší. A tak si v dospělosti dáváme slib: „Budu jiná, budu lepší.“ Ale najednou se přistihneme při matčiných frázích: stejné hubování a opakování stejné chyby. Definice tohoto začarovaného kruhu je naprostá beznaděj. Ženě se zdá, že nikdy nemůže být dobrou matkou. Opačná myšlenka vede k naprosto stejnému závěru: „Nikdy nedokážu být tak dokonalá jako moje matka.“

„Závidím všem úspěšným maminkám“

Ach, ten věk Instagramu! Krásná, úspěšná, podniká a realizuje se v profesní sféře. Rozumí psychologii, modernímu umění a způsobům nakládání okurek. Ví všechno o teorii náklonnosti a aktivním naslouchání. Krásná pleť, pozitivní myšlení a zdravý sex patří do balíčku stejně jako dvě nebo tři děti při naprosté absenci chův. Dříve se uklízelo ručně, ale v moderním světě je hřích si na něco takového stěžovat! A pokud se nepřizpůsobíte, je konec, jste vykázány ze segmentu vyvolených. Normální lidská matka se dívá na svůj župan a pomalovanou stěnu a říká si: „Život se mi nevydařil, nejsem jako ony a nikdy taková nebudu.“

„Bojím se svého dítěte“

Únava a vnitřní napětí způsobují, že svět se zdá být zlomyslnější a bezútěšnější. Zdá se, že manžel je povaleč, dům je vězení, dítě se chce jen vyřádit a všechno dělá naschvál. V duši se rodí strach: teď bude křičet, nebude spát, znovu vyhodí hračky, znovu ublíží, nedá minutu volného času a ani centimetr osobního prostoru. Matka se bojí – a na hrozbu nejčastěji reagujeme agresí.

„Pořád jsem na dítě naštvaná“

Chci se cítit klidně a radostně: usmívat se, být láskyplná ke svým dětem a k manželovi. Ale ukázalo se, že je to přesně naopak! V mém nitru všechno vře, vybuchuje a strhává všechny, kdo jsou náhodou poblíž. Namísto klidu se nyní dostavuje bezmoc a pocit viny za další selhání. Zdá se, že zítra se vše určitě vyřeší. Už žádné podráždění, protože je třeba být tolerantnější a pochopit, že je to jen dítě, které se ještě neumí ovládat. Ale po další bezesné noci vše pokračuje jako obvykle: „Co to děláš?! Dej to na své místo! Posaď se pořádně! Kolikrát ti to mám říkat?! Ty mě schválně neposloucháš?!“

„Občas pochybuji o tom, jestli vůbec potřebuji rodinu“

Někdy hluboko v mém nitru ožijí vzpomínky na bývalý život. Právě jste se seznámila s mužem nebo jste čerstvá absolventka institutu. Život byl jednoduchý, bezstarostný, plný radostných úspěchů a možností seberealizace. Možná byste se vydala na expedici nebo konferenci, do nočního klubu nebo na cestu kolem světa. A teď? Nyní je úterní a čtvrteční baby klub jediná příležitost přečíst si knihu. Na chodbě. Pokud smrkající dítě projde.

„Cítím, že se nemohu realizovat“

Nejčastěji takové myšlenky přicházejí večer. Dítě usnulo, je čas se umýt, vyčistit si zuby, podívat se do zrcadla a s obvyklou intonací se zeptat: „Tak co dál? Skončí mateřská dovolená (první, druhá, třetí), bude třeba jít do práce. Ale v mé hlavě místo užitečných dovedností už dlouho zní jen

„Kola autobusu se točí dál“ a je děsivé jen pomyslet na to, jak teď vypadá skutečný svět a zda bude ochoten mě zase přijmout.

„Dítě mě využívá, žiju pouze pro něj“

Žena si vždy pamatuje na princeznu, která v ní žije. Chce, aby se o ni někdo staral, aby pro ni vykonával hrdinské skutky a svíral ji v náručí. Ve skutečnosti je to ovšem jen nekonečné uspokojování potřeb druhých lidí. Je třeba vyprat prádlo a uvařit večeři, pofoukat pohmožděné místo a sdílet cizí smutek. Není divu, že v určitém okamžiku se začne nedostávat dechu. Je to náročné, když vás někdo pořád využívá.

„Nemám ráda své dítě“

To je děsivá myšlenka, která alespoň jednou v životě napadne každého, a vy nejste výjimkou. Emocionální vyčerpání může přerušit spojení s celým světem a my máme pocit, že city jsou tytam. Psychika se jako žárovka přepálí a zhasne. V těžkých časech skutečně ztrácíme schopnost milovat.

„Žárlím na své dítě“

Žárlivost je obtížný pocit. Je to tak bolestné, když se dítě rozhodne trávit čas s otcem. Náladovost a příšerné chování má samozřejmě na svědomí matka, zatímco otec má to nejposlušnější dítě na světě. To je nespravedlivé! Nebo dítě s radostí běží za babičkou, která s oblibou uděluje rady a vychovává úplně jinak, než si myslíte, že by se to mělo dělat. Vám nezbývá nic jiného, než se tiše zlobit a podesáté utírat prach ze stejné police.

„Nemohu ho ochránit“

Nevíte, jak se chovat na dětských hřištích, jak reagovat na neomalené matky a nevychované vrstevníky, stydíte se před sousedy, prodavači i náhodnými lidmi. Dětské záchvaty vzteku na veřejných místech jsou obzvláště obtížné: chcete se schovat za pult a předstírat, že to není vaše ratolest. Na dítě se hodně zlobíte, protože kvůli němu musíte neustále čelit nepříjemnému okolí. Až doma pochopíte, že bylo třeba své dítě hájit a ochraňovat, místo abyste se jen červenala a něco nesrozumitelně mumlala, ale kde vzít tu nezbytnou odvahu?

„Svému dítěti nemám co dát, v mém nitru je příliš mnoho špatného“

Víte, když takové matky přijdou do poradny, moje srdce psycholožky bije smutněji a tišeji. Je to ta nejsrdceryvnější věta. Mluví o svém těžkém dětství a upřímně nechápou, co mohou předat svým dětem. Výtky, bití, lhostejnost? Naše příběhy obsahují jak to špatné, tak to dobré. Pokud však došlo k výraznému narušení této rovnováhy, jak těžké je nyní najít v sobě spolehlivou oporu a dát ji svým dětem! Opravdu chci jen milovat a být obyčejnou dobrou mámou.

Toto je neúplný výčet možných potíží, se kterými se matky potýkají. Co jsem ještě neřekla, jakou další nostalgii ještě nosíte ve své duši?

Vím, že každé tvrzení, které jsem tu zaznamenala, přináší svou jedinečnou bolest a vinu. Je mi líto, že kniha nepočítá s objetími. Tak moc bych si přála, abych vás teď mohla obejmout. V kolika bodech jste se poznala? Každý z nich je skvělým důvodem, proč knihu neodložit, ale pokračovat ve vývoji. Nesbírala jsem důkazy o vaší mateřské neschopnosti, jenom jsem shrnula vaše bolestné zkušenosti. Hledání, ladění a formování života tak, aby byl plnější a šťastnější – právě to je cíl výše uvedených bodů.

Rozhlédla jste se a uvědomila si, kde se nacházíte. Vyjádřila jste nejasné pocity slovy, prošla jste své skryté myšlenky a posvítila si na ně. Napadá vás pro ně nějaká ilustrace? Jedna žena na poradenském sezení popsala své mateřství jako rozlehlou listopadovou step. Zdálo se jí, že v okolí není ani živáčka a jen občas se sněhová nadílka dotýká zakrslé trávy. Mladá matka byla velmi vyčerpaná těžkými následky těhotenství a dlouhodobou absencí pomoci od svých blízkých.

Pro některou ženu může mateřství představovat rozkvetlou louku, nad níž se rychle střídají bouřky, jiné bude připadat jako tiché poklidné ráno. Některé vidí svou lásku k dítěti jako širokou klidnou řeku a potíže, které se objeví, jako šplouchání velkých ryb pronásledujících mladý potěr. Rozhlédla jste se? Zapamatujte si toto místo, prohlédněte si ho. Stane se totiž bodem A, ve kterém začíná naše cesta.

Kapitola 2

Bod B – cíl, který si klademe

Výsledků se dá dosáhnout pouze tehdy, když víte, kam se vydat. Co chcete od sebe a od svých vztahů s vaším dítětem a v neposlední řadě od této knihy? Nebojte se zasnít a naplánovat si cestu.

Představte si, že máme příležitost setkat se se zlatou rybkou. Splní každé přání a okamžitě nás dovede k požadovanému výsledku. Ale všechny jsme četly pohádky a víme, že s formulacemi přání musíme být opatrné, protože se někdy opravdu splní.

Jedna z mých klientek mi vyprávěla, jak se rozhodla přivolat si svými myšlenkami toho pravého manžela. Každý večer, pár hodin před spaním, když už se jí chtělo spát, ale hlava pořád ještě běžela v rytmu perpetua mobile, si představovala JEHO. Žena jím chtěla být nadšená, ozdobit jeho hlavu plnou inteligence patřičnou svatozáří. Toužila přijít do jeho kanceláře a vidět ho zabraného do práce. Přála si, aby její oči neztratily lesk a city nikdy nepohasly. Zlatá rybka v tu chvíli plavala nad postelí a zjevně chtěla slyšet ještě něco dalšího. Napovídala, otevírala tlamičku a mávala ploutvemi, ale moje klientka se rozhodla, že hloupých, nudných a nezajímavých mužů už bylo dost, a proto chce svého vyvoleného neustále obdivovat. Rybka se na ni zamračila, ale přesto prosbu splnila.

Samozřejmě si dokážete představit, čím se posléze zaobíráme na terapeutických sezeních. Mluvíme o neustálé žárlivosti a o tom, jak těžké je naučit někoho velkého a významného starat se o druhé, jak těžké je přimět ho, aby pochopil, že kromě práce existuje rodina a domov s jeho každodenními potřebami.

Ale rybka přece volala, aby ji ještě poprosila o pevnou oporu a péči, harmonickou lásku a dobrého otce pro své děti. Škoda jen, že ženské ucho takové rybky neposlouchá – najednou mu rybka připadá příliš nudná.

A teď se vraťme k našemu bodu B. Pohodlně se usaďte, zásobte se popcornem a čajem (dítě můžete na pár minut zavřít do skříně, jinak vám všechno sebere) a zasněte se. Cítíte se dobře a vaše představivost kreslí ideální obraz. Cítíte se skvěle a zlatá rybka plave a pozorně poslouchá.

Bod B, první varianta:

Nikdy se nechci zlobit na své dítě…

Jste na nádherné mýtině pokryté svěží trávou, dýcháte vůni červnových květů a posloucháte zpěv ptáků. Máte na sobě lehké bílé šaty a spokojené dítě na kolenou. Vedle na dece leží autíčka a pár Transformerů. Pojmenujme spokojeného andílka Filip a představme si, že ho už omrzelo kochat se nádhernou přírodou a rozhodl se, že se trochu rozptýlí.

Aniž by si lámal hlavu s tím, co ho obklopuje, začne se oddávat svým fantaziím.

Je čas, aby auta vyrazila na cestu! Vozy se řadí jeden za druhým a vyjíždějí na trať. Není dokonale rovná, vaše šaty

překážejí, ale to nevadí, protože na pomoc přicházejí Transformeři se ženijní funkcí. Odhodí přebytečnou látku na trávu a uvolní cestu. A pak dojde ke katastrofě: dvě auta se srazí při strašlivé nehodě, dojde k výbuchu! Filip pokračuje v režírování příběhu a vy cítíte, jak vás zasáhl výbuch v podobě kousků čerstvé půdy. Ne, stále něco chybí. Potřebujeme armádu záchranářů, tyhle větvičky na to bohatě stačí. Ale jak se tam dostanou, když máminy nohy teď blokují dopravu? Překonat tohle horské pásmo mohou jen vrtulníky záchranné služby. Silou Filipovy myšlenky se pohnuly i sandály: větvičky neboli parašutisté nepřistávají příliš měkce na vašich kotnících, vrtulníky se všemi následky dopadají do oblasti kolen. Záchranáři přijíždějí na místo určení, mise splněna.

Je četba tohoto příkladu složitá? Velmi, těžko ze něho něco pochopit. Právě takhle všechno probíhá, když se v rodině naruší hierarchie a dítě zaujme hlavní místo. Všechno je jakoby zamlžené a kormidlo přebírá dětská fantazie.

Ve skutečnosti situace vypadá takto: na matčiných šatech jsou skvrny od trávy, po celé dece jsou rozházené nějaké větvičky a bláto ze sandálů vše pokrylo rovnoměrnou vrstvou.

Ale z pohledu této matky je vše v pořádku, protože se na své dítě nikdy nezlobí, a tak si užívá pohledu na azurovou oblohu a Filip je na své úspěchy patřičně hrdý.

Následuje filmový střih a v lepším případě tu máme ordinaci psychologa. Filip totiž vůbec neposlouchá, je velmi agresivní, nerozumí pravidlům a nedbá na pocity ostatních. Jste hodně znepokojená – vždyť máte báječnou rodinu, na své dítě jste nikdy nekřičela, z koho nebo čeho si vzal takový příklad? Psycholog rozhodí rukama a řekne, že máte před sebou spoustu práce. Zlatá rybka mávne ploutvičkami a provinile se vzdálí.

To je samozřejmě přehnaný příklad, ale jedno je na něm jasné: žádný hněv znamená žádná máma. Nikdy se nezlobila a Filip neviděl hranice, nedokázal oddělit matku od svých představ. Ostatní lidé pro něho tedy nikdy nebudou skuteční, budou doslova čímkoli: cestou, překážkou, prostředkem, nevýhodou. Myslím, že takové lidi znáte. Komunikace s nimi je velmi obtížná a nepříjemná. Kromě toho jsou hluboce nešťastní, protože neznají obrovský svět citů, neumějí ho rozeznat u druhých a navázat skutečně vřelé a důvěrné vztahy. Vztahy jsou především schopnost vidět druhého člověka. Není to komunikace s vaším odrazem nebo jen s nějakými funkcemi, na to je zrcadlo a všechny domácí spotřebiče – ve skutečnosti je to interakce jednoho vesmíru s druhým.

Prvním stavebním kamenem v základech takového vztahu je hněv a schopnost ho cítit, vyrovnat se s ním a projevit ho.

„Tomu rozumím!“ odpovíte. „Jen jsem to neupřesnila! Jasně, můžu se na něj zlobit, jen to musím dělat normálně.“ Ano. A žádost, která přichází od rodičů na první schůzce, je v 90 % případů přesně taková, jakou ji poprvé slyšela rybka. Dávejme si pozor na to, co si přejeme, a zkusme to znovu.

Bod B, druhá varianta:

Přeji si, abych nikdy neztratila sebeovládání a nekřičela na své dítě…

Přesuneme se na tutéž mýtinu. Vaše fantazie znovu vykresluje ideální obraz a zlatá rybka ho pozorně zkoumá.

S pocitem rozmrzelosti jste o sobě dala vědět ve chvíli, kdy se na světlých šatech začaly objevovat zelené skvrny,

a zároveň jste si slíbila, že si takové oblečení necháte na vhodnější příležitosti. Synovi jste vysvětlila, že je lepší hrát si o kousek dál a že pokud chce házet hlínu, měl by to dělat jen tehdy, když v bezprostředním okolí nikdo jiný není. Jinak je to samozřejmě velká legrace a připevněme ještě záchranářům padáky z jitrocele, protože padají příliš rychle. Prožíváte skvělou hru, jste spokojení jeden s druhým, s počasím a létem. Nohy, šaty i nervy jsou v pořádku a Filip je na své úspěchy pyšný. Je večer, čas jít domů, setkat se s tatínkem, který se vrátí z práce, a povečeřet.

Váš dům není daleko, stačí projít parkem, přejít silnici a jste tam. Filip je trochu unavený, držíte ho za ruku a on vláčí své Transformery.

Zastavíte se u zebry a počkáte. Přemýšlíte o rozmrazování ryb k večeři, váš syn si nohou hraje s oblázky a shazuje je z obrubníku na vozovku. Můžete vykročit. Přecházíte silnici a uprostřed vozovky Filip upustí Transformera.

Na tomto místě pozastavím děj, abyste lépe posoudili nastalou situaci.