Sally Hepworthová

Hodná sestra

Přeložil Martin Urban

Sally Hepworthová: Hodná sestra

Copyright © 2021 by Sally Hepworth

Translation © Martin Urban, 2022

ISBN 978-80-249-4547-7

Věnováno Eloise a Clementine,

které mi nastínily, jak báječné

(ale jindy o to strašnější)

je mít sestru.

Deník Rose Ingrid Castleové

Už jsou to tři měsíce, co Owen odjel. Odjel, nebo mě opustil  – tohle, podobně jako tolik jiných věcí ve světě dospělých, zůstává trochu v mlze. Nechal se zaměstnat v Londýně, údajně pracovní příležitost. Ne že by mě nechtěl vzít s sebou, ale oběma nám bylo jasné, že já s ním jet nemůžu. Další záležitost typická pro svět dospělých: odpovědnost. V mém případě má konkrétní jméno: Fern.

Ale vraťme se o něco zpět, protože to zní, jako bych jí to dávala za vinu. Nedávám. Za problémy, které mezi mnou a Owenem nastaly, můžu stoprocentně a jednoznačně pouze já. Dopustila jsem se toho nejzásadnějšího hříchu v manželství – změnila jsem se. S úderem půlnoci v den mých sedmadvacátých narozenin se ze vzdělané, kvalifikované ženy rázem stala jedna z těch zoufalých ženštin toužících po dítěti tak zuřivě, až tím odehnala manžela. Jako šílená jsem stále prováděla ovulační testy a testy manželových spermií, měřila si teplotu. Přitom dříve jsem na takový typ žen pohrdavě shlížela z výšin své (domnělé) plodnosti. Pak jsem rozšířila jejich řady. A tolik jsem se snažila a snažila a snažila, až manžel odjel. Odjel… nebo mě opustil.

Psychoterapeut měl pravdu v tom, že přenést takové úvahy z hlavy na papír přináší úlevu. Během terapie o Owenovi téměř nikdy nemluvíme. Místo toho si při padesátiminutových sezeních povídáme o mém traumatickém dětství. Podle terapeuta je psaní dobrým způsobem, jak se s traumatem vyrovnat. Proto mi dal tenhle deník. Sice si nemyslím, že by to pomohlo, přesto jsem uposlechla. Člověk se těžko zbavuje povahy, která velí zavděčit se ostatním.

Nejlépe bude začít nocí strávenou u řeky. Bylo mi dvanáct. Kempovali jsme tam. Máma s Danielem chodila už půl roku, ale bylo to poprvé, kdy jsme všichni někam vyrazili společně. Daniel s sebou vzal Billyho, z čehož jsme s Fern měly radost. Vždycky jsme toužily po bratrovi a po všem, co s tím souvisí – po rvačkách, logických argumentech a hezkých kamarádech. Prvních pár dní jsme si to všichni užívali. Bylo to báječné. Poprvé v životě jsem si připadala jako člen normální rodiny. Daniel nás učil rybařit, Billy nás učil hrát poker a máma… byla jako vyměněná. Připomínala nám, že se máme natírat opalovacím krémem a nabádala k opatrnosti při koupání, protože „ten proud může být opravdu silný“. Když jsme jednou seděli u ohně, dokonce mě láskyplně držela kolem ramen. Poprvé v životě. Nikdy nezapomenu na její dotek.

Poslední večer jsme šli s Billym a Fern k ústí řeky. Po parném dni bylo stále teplo a my se museli neustále plácat po rukou obsypaných komáry. Billy se šel koupat, protože řeka byla jediným útočištěm před horkem. Obvykle jsme se k němu s Fern přidaly, ale toho večera sestra nebyla ve své kůži. Zase měla takovou tu divnou náladu. Celý den jsem se chtěla zeptat, co jí je, jenomže v tomto stavu bývala hrozně podrážděná. Řekla jsem si, že bude lepší nechat to být.

Asi po hodině koupání se ozvala matka příroda. Billy nevypadal, že by se mu chtělo z vody, tak jsem zašla hluboko do lesa. Ani náhodou jsem nemohla dopustit, aby mě viděl čurat. Šlo se mi špatně, protože byla tma jak v pytli a já byla bosa, musela jsem vážit každý krok. Strach z hadů mi na rychlosti nijak nepřidal. Přesto jsem se nemohla vzdálit na víc než pět minut. Nemohlo to trvat déle.

Když jsem se vrátila k řece, Fern byla pryč.

„Fern!“ volala jsem ji. „Kde jsi?“

Bylo zvláštní nenajít ji tam, kde jsem ji zanechala.

Chvíli trvalo, než jsem ji zahlédla na měsícem ozářené mělčině. Působila strašidelně, jak tam stála naprosto bez hnutí. Billy nikde.

„Co tam dě…“ Jak jsem k ní vykročila, Fern zvedla ruce. Než jsem se stačila zeptat, co se děje, vyplavalo vedle ní něco na hladinu – srpek bledé, nehybné kůže.

„Fern,“ zašeptala jsem. „Cos to udělala?“

FERN

Každé úterý ve čtvrt na jedenáct dopoledne usedám za přepážku veřejné knihovny v Bayside. Tohle místo patří v knihovně k mým nejméně oblíbeným, ale o útercích dělám výjimku, abych měla dobrý výhled na okrouhlou konferenční místnost, kde se koná literární besídka s batolaty. Užívám si to navzdory všem otravným průvodním jevům – hluku, návalu lidí, nečekaným a náhlým změnám dětských nálad. Linda, kolegyně z dětského oddělení, dnes baví batolata příběhem o třech malých prasátkách. Díky své nápaditosti jim místo předčítání pohádku přehrává a podle potřeby si střídavě navléká chlupatou hlavu vlka a o něco měkčí hlavu prasátka s bledě modrýma očkama a vyčnívajícím rypákem. Tu a tam pozoruhodně autenticky vykvikne tak ostrým a pronikavým hlasem, až mám pocit, že z toho dostanu osypky.

Většina dětí je Lindiným vyprávěním uchvácena. Výjimku tvoří pouze novorozenec vřískající na matčině rameni a chlapeček v oranžovém svetříku, který si zacpává uši a schovává obličej babičce do klína. I mě představení pohltí natolik, že mi trvá pár vteřin, než před přepážkou zaregistruju ženu s korálově červenými špičatými nehty, která si k boku tiskne štos knih. Popojedu na své ergonomické židli trochu doprava, abych lépe viděla na děti (které teď pomáhají Lindě sfouknout imaginární slaměný domeček), jenomže ta žena se posune do strany zároveň se mnou, funí a vrtí se, pak si odkašle. Nakonec klepne nehty o přepážku. „Prosím vás…“

„Prosím vás,“ opakuju výrok a přemítám o něm. Nepřipadá mi, že by mě doopravdy o něco prosila. Návštěvníci knihovny nakonec můžou přicházet a odcházet dle libosti a nemusejí o nic prosit. Třeba prosí o prominutí svého neslušného chování, ale neslyšela jsem ji krknout ani pšouknout, takže ani tohle mi nepřipadá pravděpodobné. Dospěju k názoru, že uplatňuje ten zvláštní společenský zvyk, když se člověk prosbou snaží upoutat pozornost druhého. Otevřu ústa, abych ji ujistila, že mou pozornost má, ale v dnešní době jsou lidé hrozně nezdvořilí, a tak mě ta žena přeruší dřív, než stačím promluvit.

„Vy tu pracujete?“ zeptá se neurvale.

Návštěvníci této knihovny někdy dokážou být neuvěřitelně natvrdlí. Prokrista, proč bych asi seděla za přepážkou, navíc s připnutou jmenovkou, kdybych tu nepracovala? Uznávám, že neodpovídám stereotypním představám o knihovnicích. Zaprvé jsem ve svých osmadvaceti mladší, než by odpovídalo průměrnému věku zaměstnanců knihoven (podle Knihovnického věstníku je to pětačtyřicet let), a nosím módnější a barevnější oblečení než moje vrstevnice. Jsem zatížená na poddajná trička zářivých barev, třpytivé tenisky, dlouhé sukně nebo kalhoty s laclem potištěné obrázky duhy nebo jednorožců. Vlasy mám spletené do dvou copů stočených u uší (čímž se nijak nechci podobat princezně Leie ze Star Wars, ačkoli by mě zajímalo, jestli i ona tenhle účes shledávala praktickým, protože zabraňuje padání vlasů do očí). A přesto přese všecko jsem právoplatnou knihovnicí.

„Můžete se mi věnovat, mladá dámo?“ dožaduje se ta žena.

„A chtěla byste, abych se vám věnovala?“ ptám se trpělivě. Odpustím si radu, že by si ušetřila spousty času, kdyby to řekla rovnou.

Vykulí oči. „A proč myslíte, že tu stojím?“

„Z nekonečné řady důvodů,“ odpovím. „Jak jsem si všimla, stojíte vedle pítka, které je v naší knihovně dost frekventovaným místem. Knihy jste si položila na přepážku možná proto, že je chcete přesunout dále ke kopírce. Třeba obdivujete reprodukci Monetova obrazu za mými zády, což několikrát denně sama dělám. Možná že jste se tu cestou ke dveřím jen zastavila, abyste si zavázala tkaničku anebo si ověřila, jestli támhleten člověk v sekci literatury faktu není náhodou váš bývalý přítel. Také jste si třeba užívala nádhernou Lindinu interpretaci pohádky o třech malých prasátkách stejně jako já, než jste se tu objevila…“

Mohla bych předložit mnohem, mnohem více důvodů, jenomže mě přeruší Gayle, která náhle přispěchá. „S čím vám můžu pomoct?“

Gayle má talent objevovat se ve správnou chvíli na správných místech. Má hebké světlé vlasy, používá mimořádně výrazný parfém a má potřebu nosit mi vlastnoručně vypěstované citrony. Jednou jsem udělala tu chybu, že jsem zmínila přání přidat si do vody plátek citronu, a od té doby sotva uběhne jediný den, aby mi Gayle nepřinesla citron. Mohla bych jí říct, ať s tím přestane, ale podle Rose si někteří lidé díky takovýmto drobnostem připadají užiteční, takže nejlepší je poděkovat a později citron vyhodit. Ač to může znít zvláštně, v těchto věcech se Rose většinou nemýlí.

„No konečně!“ vyhrkne ta žena a dá se do vyprávění, jak její syn zapomněl knihy na chatě, která se následně dezinfikovala, takže pro ně bylo možné zajet až včera, jenže mezitím naskočila za jejich neodevzdání pokuta; také by si prý chtěla jeden svazek prodloužit, jenomže už na něj čeká sedmadvacet rezervací. Sedmadvacet! Musím říct, že co se výmluv ohledně placení pokut týče, tahle je docela nevinná. Nedávno mi jeden pán vysvětloval, že jeho dcera si vzala výtisk Odyssea na výpravu po Andách, kde ho zapomněla v horské vesničce u matky novorozených dvojčat, která krátce předtím ovdověla. V duchu jsem se podivila nad tím, že by andská vesničanka uměla tak dobře anglicky, aby zvládla přečíst Odyssea, nemluvě o chuti číst takovou literaturu na horském hřebeni a ještě u toho pečovat o dvojčata, ale než jsem se stačila pána přeptat na podrobnosti, odšoural se pryč. (Gayle mu samozřejmě pokutu prominula.)

Pracovní smlouvu s knihovnou mám na čtyři všední dny v týdnu plus dvě neděle v měsíci. Pokud jako dneska neprší, chodím do práce pětatřicet minut pěšky a u toho poslouchám audioknihu, do knihovny takhle dorazím nejméně čtvrt hodiny před začátkem směny. Když prší, sednu na autobus a dorazím s podobným předstihem. Celý den pak doporučuju návštěvníkům knihy, zařazuju vrácené svazky a vyhýbám se odpovědím na dotazy ohledně fungování kopírek. Podle toho, jaký je den, objednávám nové výtisky, připravuju v konferenční místnosti autorská čtení nebo různá setkání anebo balím knihy na rozvážku ke čtenářům domů. Snažím se vyhýbat veškerým řečem, které se netýkají knih, ačkoli se občas kolegyně Gayle přeptám na zahrádku a vnoučata, protože podle Rose je to zdvořilé vůči lidem, které máme rádi.

Poslouchám, jak Gayle promíjí ženě s korálově červenými nehty pokutu, když vtom si všimnu, jak automatickými dveřmi vchází mladík s brýlemi s tlustými skly a pruhovaným červenobílým kulichem na hlavě. Nejspíš bezdomovec, soudím podle příliš volných džínů a ručníku přes rameno. Zamíří rovnou do sprch. Knihovna v Bayside se chlubí dvěma sprchami (díky tomu, že dříve bývala nemocnicí), takže není nic výjimečného, že se sem přijde osprchovat nějaký bezdomovec. Když jsem viděla poprvé vejít do knihovny bezdomovce, pohoršilo mě to, ale pak jsem si o tom promluvila s Janet. Bývalá nadřízená mě poučila, že knihovna patří všem. Jak říkávala, knihovna je jedním z mála míst na světě, kam může člověk vstoupit, aniž by musel v něco věřit anebo si musel něco koupit… A je povinností zaměstnanců postarat se o každého příchozího. Vzala jsem si to k srdci, tedy s výjimkou pomáhání lidem žádajícím o asistenci s kopírkou, těm se obloukem vyhýbám.

Sáhnu pro kabelku a vydám se za mužem směřujícím k toaletám. Je vysoký – docela dost – a vypadá hubený. Kvůli bambuli bimbající se na pruhovaném kulichu mi zezadu připomíná postavičku z obrázkových knížek Kde je Wally?

„Wally!“ zavolám na něj, když vejde do maličkého vestibulu, nevětrané vykachlíkované místnůstky bez oken, vedoucí k pánským a dámským toaletám. Většinou se tomuto místu za každou cenu vyhýbám, ale když tam vidím mladíka vejít, pocítím neodbytné nutkání čelit svému strachu.

„Chtěl jste se osprchovat?“

Otočí se, obočí má povytažené, ale neodpovídá. Napadá mě, jestli není nedoslýchavý. Do naší knihovny chodí spousta neslyšících. Znovu nahlas a pomalu zopakuju otázku, aby mi mohl odezírat ze rtů.

„Ano?“ řekne nakonec, podle intonace to zní spíš jako otázka.

Začínám pochybovat o svém nápadu ho následovat ke sprchám. Od té večerní směny před pár měsíci, co se přede mnou nějaký muž obnažil, si dávám na pobudy pozor. Tehdy jsem zrovna v oddělení beletrie zakládala Pokání od Iana McEwana, když se přímo pod štítkem „Mc“ objevil v úrovni mých očí penis. Zalarmovala jsem Gayle, která zavolala policii, ale než dorazili, chlap si zapnul poklopec a byl pryč. „Mělas mu ho splácnout mezi knížky,“ radila Gayle, což mi připadalo nechutné, nehledě na hygienickou stránku takového neuváženého činu. Po mém upozornění na tento problém tedy kolegyně prohlásila, že jsem ho měla „seknout“ karate úderem, jenže v karate zaprvé žádné seknutí neexistuje (mám černý pásek) a zadruhé bych něco takového neudělala, protože karate je založeno na mírumilovné filozofii.

Karate se věnuju už od druhé třídy; tenkrát jsem zašla na ukázkovou hodinu a  sensei o mně řekl, že jsem „přirozený talent“ (což bylo zvláštní, protože na katách nic přirozeného není, bojové pohyby mi naopak připadaly zvláštní a nepřirozené). Přesto jsem si tréninky moc užívala – tu ucelenost, pravidelnost, skladbu, dokonce i fyzický kontakt, pokaždé rázný, ne-li tvrdý. Dokonce bojový pokřik „kiai“, ač hlasitý, mi připadal vhodný. Proto se karate stále věnuju i po dvaceti letech.

„Tu máte.“

Sáhnu do kabelky a vytáhnu malou toaletní tašku, kterou nosím s sebou. Podám ji Wallymu, který ji od sebe drží co nejdál, jako by v ní měla být bomba. „Co… to … je?“

„Kartáček, pasta na zuby, žínka a kousek mýdla. Taky břitva a holicí pěna.“

Už nevím, jak jinak mu to vysvětlit, přesto se Wally stále tváří zmateně. Bedlivě si ho prohlížím. Není cítit alkoholem a obě oči hledí stejným směrem. Oblečení mu sice nesedí, ale každý svršek je na správném místě. Otázkou zůstává, jestli je mladík příčetný.

„Oslovila jste mě… Wally?“

Na tom jeho hlase něco je; slova jsou jaksi zaoblená, pečlivě artikulovaná. Příjemné překvapení ve světě, kde si každý jen něco mumlá pod vousy.

„Ano,“ odpovím. „Vypadáte jako Wally z knížky Kde je Wally? Copak vám to ještě nikdo neřekl?“

Nepotvrdí to, ale ani nevyvrátí, takže dále vysvětluju: „Přece musíte znát Kde je Wally? Tu knížku.“ Usměju se, protože Rose říkala, že se to sluší, když se pokoušíme někoho škádlit (hravou formou si vyměňovat přátelské poznámky), a mně zrovna tohle jako škádlení připadá.

Wally se neusmívá. „Máte na mysli Kde je Waldo?“

Najednou si uvědomím, že Wally musí být Američan, což by vysvětlovalo jak jeho přízvuk, tak nechápavý výraz.

„Vlastně ne, mám na mysli Kde je Wally? Původní kniha vyšla v roce 1987 ve Spojeném království. Od té doby vychází všude po světě a podle toho se taky mění Wallyho jméno. Například ve Spojených státech a Kanadě je to ‚Waldo‘, ve Francii ‚Charlie‘, v Německu ‚Walter‘, v Turecku ‚Ali‘, v Izraeli ‚Efi‘ a v Norsku ‚Willy‘.“

Wally si mě pár vteřin prohlíží. Připadá mi vyvedený z míry. Všimnu si, že zírá někam nalevo ode mě, jako by se mi díval přes rameno.

„Každopádně u nás v Austrálii se jmenuje Wally,“ dodám.

„Jo. Aha.“ Opět se zadívá na toaletní taštičku. „Takže… tohle mi poskytuje vaše knihovna?“

„Ne.“ Usměju se ještě víc. „To já.“

Wallyho mechově zelené oči pod skly brýlí pomalu plují zprava doleva. „To vy?“

„Ano. Tyhle taštičky mi dává sestra pokaždé, když se vrátí ze zahraniční cesty. Víte, že je v letadlech rozdávají zadarmo?“

„Vím,“ odpoví, čímž mě přiměje přehodnotit původní odhad, že jde o bezdomovce. Je o mně známo, že jsem se už za svůj život několikrát šeredně spletla. Lépe si Wallyho prohlédnu. Džíny má příliš volné a krátké, podle roztřepených okrajů se zdá, že si nohavice zkrátil sám. Flanelová košile, úhledně zapnutá až ke krku, je v lepším stavu. A zatímco Wally působí celkově ušmudlaným dojmem, žádný zápach jsem nezaznamenala, dokonce ani tady v těsném vestibulu. Zadívám se mu na nehty, jsou čisté. Dokonce pozoruhodně čisté. Lesklé, růžové a kulaté, s kůžičkami u každého nehtu ve tvaru dokonalého půlměsíce. Ty jeho ruce by mohly stát modelem.

„Omlouvám se, považovala jsem vás za bezdomovce.“ Už se neusmívám, abych dala najevo, že se škádlením je konec a že omluvu myslím vážně. „Obávám se, že jsem vás posuzovala podle džínů. A pochopitelně i podle čepice.“

Zírá na mě. Jelikož nemám ve zvyku uhýbat očima, jeho pohled opětuju. Před pár lety jsem četla knížku s radami pro lidi, kteří mají problém dívat se ostatním do očí. Jednou z nich bylo svádět souboje pohledů v rámci expoziční terapie. K mému vlastnímu překvapení jsem v tom vynikala. Ukázalo se, že svádět tyhle bitvy pro mě nebylo tak nepříjemné jako dívat se někomu do očí pravidelně. Člověk nemusí přemýšlet, jak dlouho je vhodné na někoho koukat, kdy už má odvrátit zrak anebo jak často mrknout. Při souboji pohledů stačí soupeře zaměřit a nechat myšlenky plynout. Dokázala bych takhle civět celé hodiny, kdyby bylo třeba. Jednou jsem dokonce porazila pana Robertsona, návštěvníka knihovny a svého soka, kterého jsem zdolala sedmatřicetiminutovým zíráním. Jelikož Wally je mladší a odhodlanější, očekávám v něm lepšího soupeře, ale o to víc mě zklame, když po pár vteřinách odvrátí zrak.

„Amatére.“

Wally otevře ústa, právě když se rozlétnou dveře, a já musím o něco poodstoupit. Do vestibulu se protlačí chlapeček v oranžovém svetříku, který se účastnil veršování s batolaty. V patách má babičku a další ženu, která tlačí golfáče. Je jasné, že veršování skončilo. Sílí rámus, který dělají batolata před vestibulem.

„A co mám s čepicí?“ zeptá se Wally, když se opět otevřou dveře a do malého prostoru se nacpe nějaká holčička s matkou. Začíná tu být těsno. Chlapeček v oranžovém svetříku poskakuje na místě a oznamuje do pléna: „Já snad prasknu!“ Pak si všimne Wallyho. „To je Wally!“ žasne.

Wally se na mě podívá, tak pokrčím rameny a tímto nonverbálním gestem mu sděluju: Já vám to říkala.

V malém vestibulu je teď spousta lidí, což vytváří otravnou akustiku. Zakryju si dlaněmi uši. „To byl kompliment,“ překřikuju randál. „Wallyho mají lidi obecně rádi, i když je to docela zvláštní týpek. Nebo možná není zvláštní, ale jen tak vypadá? Jako vy!“

Wally si poposune brýle na nose a pohybuje rty, z nichž odezírám: „Prosím?“

„Nemusíte mě prosit,“ křičím a přesouvám se ke dveřím. „Knihovna je veřejné místo, můžete přijít i odejít dle libosti.“

Dveře se znovu otevřou, tentokrát jimi projde postarší muž, který před sebou tlačí chodítko. Popadnu dveře a obejdu golfáče pro dvojčata. Už jsem skoro venku, když vtom mě něco napadne, a tak se zase otočím.

„A kdybyste si krknul nebo pšouknul, tak jsem to neslyšela, nemusíte mě prosit o odpuštění!“

Pak jen krátce mávnu a vytratím se ven.

Když nám bylo pět, matka mě a sestru Rose celý rok vodila do knihovny. Lepší vzdělání vám ani škola dát nemůže, říkávala, s čímž celkem souhlasím. Kdyby to bylo na mně, muselo by každé dítě před zahájením školní docházky strávit rok v knihovně. Nejen si tam číst, ale také se tam potulovat. Spřátelit se s knihovnicemi. Ťukat prstíky do klávesnice, otáčet stránky knížek a při tom využívat své mimořádné představivosti k vymýšlení příběhů. Jak hezky by na světě bylo, kdyby tohle bylo dopřáno každému dítěti.

Já to štěstí měla. Současní badatelé tvrdí, že si jasně nevzpomínáme na nic, co jsme zažili před sedmým rokem věku, ale já mám řadu vzpomínek z doby, kdy mi bylo pět. Na mámu, Rose, procitání za ptačího zpěvu, soukání se do oblečení a úprk na autobusovou zastávku. Díky naší horlivosti jsme téměř pokaždé dorazily příliš brzy a musely pak posedávat venku na lavičce, a když pršelo, dočítaly jsme knížky pod markýzou nad vchodem a čekaly, až knihovna otevře. Jakmile jsme byly uvnitř, vystřídaly jsme se s Rose u boxu na vrácené knihy a utíkaly jsme si vybrat sedací pytel (já měla radši ty bavlněné, protože ty umělohmotné začaly po chvíli hrozně škrábat). Máma na pytli nikdy nesedávala, dávala přednost křeslu nebo židlím na druhém konci knihovny. Často jsme mámu nespatřily celý den. Právě tohle na tom bylo zábavné. Samy jsme chodily na záchod anebo k pítku. V knihovně jsme samy rozhodovaly o tom, co a kdy budeme dělat.

Takhle to chodilo v knihovně několik týdnů, když se o nás začala zajímat paní Delahuntyová, jedna ze zaměstnankyň. Nejdříve nám doporučila některé svazky. Potom mně i Rose dala pracovní listy, na které jsme měly uvést názvy přečtených knih. Slíbila nám, že až se dostaneme ke stovce, daruje nám knížku z fondu knihovny, která bude jenom naše! Při vyplňování názvů přečtené literatury jsme se s Rose naučily psát. Když jsme někdy váhaly, co číst dál, paní Delahuntyová přišla s doporučením.

„Líbila se vám Gruffalinka, holky? Pokud ano, určitě si zamilujete Tam, kde žijí divočiny. Posaďte se a přečteme si to spolu.“

Pak nám kladla otázky. Myslíte, že Max odplul doopravdy? Jak to bylo ve skutečnosti? Odpovídáním na takové otázky jsme měly podle paní Delahuntyové lépe porozumět přečtenému textu. Jak dny ubíhaly, vybírala pro nás čím dál náročnější tituly, a když se rok s rokem sešel, měly jsme podle ní prý slovní zásobu dvanáctiletých! Díky tomu jsme po prázdninách mohly přeskočit předškolní ročník a nastoupily jsme rovnou do první třídy. Máma na nás byla velice pyšná. Spousta lidí nám říkala: Vy ale musíte mít báječnou maminku! a  Ta vaše máma vám musela v jednom kuse číst.

Když to někdo zmínil poprvé, začala jsem namítat, že to nebyla máma, kdo nám předčítal, ale vtom mi Rose klepla náramkem o ten můj. Náramky nám máma dala po narození – na mém bylo vyryté kapradí, na sestřině růže. Postupem času se z náramků stal nástroj naší komunikace beze slov. Klepnutím do náramku mě Rose vždycky varovala: Zadrž! Je to dobrá metoda, která skoro pokaždé funguje. Jen jedinkrát mi Rose takhle nemohla zabránit udělat chybu, která mě bude strašit celý život.

Deník Rose Ingrid Castleové

Dnes jsme s psychoterapeutem důkladně probrali mou touhu po dítěti. Řekla jsem, že je to přímo fyzický pocit, asi jako hlad nebo bolest. Jako ztráta. Terapeut se domnívá, že to má původ v mém dětství a že se v tom odráží mé přání napravit to, co matka nezvládla. Jakýsi pokus o zhojení ran. Možná má pravdu.

Když se konverzace stočila tímto směrem, požádal mě, abych trochu rozvedla svou nejstarší traumatickou vzpomínku. Vydolovat ji chvíli trvalo – musela být zahrabaná v zaprášených zákoutích mého podvědomí – ale když byla venku, nemohla jsem na ni přestat myslet. Je z doby, kdy mi bylo pět, tedy rok po tátově odchodu, na který si ovšem nepamatuju. První útržky vzpomínek pocházejí z roku následujícího, když nás máma začala brát do knihovny. Fern byla tehdy šťastná! Dodnes na to s nadšením vzpomíná – jak se knihovna stala naším druhým domovem, jak na stránkách knížek objevila utajené světy, jak se z ní právě díky tomuto období stala po letech knihovnice. Přitom já bych se při té vzpomínce nejraději rozječela. Někdy si říkám, jestli jsme při hltání dobrodružných románů dle vlastního výběru žily každá v jiném, paralelním světě.

Chcete vědět, co si já pamatuju z toho roku stráveného v knihovně? Že jsme přespávaly na cizích gaučích páchnoucích po psech. Že nás máma uprostřed noci budila, abychom začaly balit věci včetně veškerých hraček – ani plyšového medvídka jsem si navzdory prosbám nemohla nechat. Jak jsme pak z opouštěného obydlí táhly velké pruhované tašky, nakládaly je do kufru mámina malého auta a vydávaly se o dům dál. Jak jsem se každé ráno budila s bolavým žaludkem, což bylo, jak si dnes uvědomuju, kvůli zažívanému hladu a strachu.

Víte, co je zvláštní? Podle mě Fern vůbec neví, že jsme ten rok byly bez domova. Nejspíš si namlouvala, že prožíváme nějaké dobrodružství, jsme na prázdninách nebo na zkušené. Nebo si možná nenamlouvala vůbec nic. Má dar brát život takový, jaký je, a nezpochybňovat ho. Někdy – ale kdeže, dnes a denně – jí to závidím.

Za naše bezdomovectví mohl podle všeho táta. Když odešel, neměla máma na nájem. Tvrdila, že si majitel bytu účtuje tolik, že si to poctivý člověk nemůže dovolit. Proto jsme se z podnájmu jednou v noci musely tajně odplížit a odnést jen to, co jsme pobraly. Následujících dvanáct měsíců jsme přespávaly v autě nebo na pohovkách a podlahách lidí, s nimiž se tehdy máma kamarádila. Naštěstí měla na získávání přátel talent. „Holky, tohle je Nancy, seznámily jsme se v kadeřnictví!“ vykládala zvesela. O pár dní později už jsme bydlely u Nancy doma a oslovovaly ji „teto“. Za týden jsme se sice s Nancy vídat přestaly, ale oblečení a šperky, které mámě zapůjčila, jsme vídaly dál. Ale vždycky jsme měly nějakou střechu nad hlavou, na což byla máma hrdá. Každý večer nám to nezapomínala před spaním připomenout.

„Uvědomujete si, že tohle všechno dělám pro vás? Abyste měly kde bydlet. Protože nebýt vás dvou, našla bych si vlastní bydlení snadno. Tak moc vás mám ráda.“

„Děkujeme, mami.“

„A koho máte rády?“

„Tebe, mami.“

Měsíce ubíhaly. Přes den knihovna, přes noc u někoho na gauči. Nebylo všechno špatné. Na knihovně se mi taky něco líbilo. Třeba to, že jsme měly každé ráno kam jít a nemusely u snídaně společensky konverzovat s tím, kdo nás zrovna hostil. Už tehdy jsem chápala, jaké zahanbení cítí lidé, kteří musí zabírat něčí životní prostor. Ráda jsem se ztrácela v zákoutích a výklencích knihovny s představou, že je to můj domov. Líbilo se mi, že je knihovna veřejným místem, kde jsme byly aspoň na pár hodin v bezpečí. I já měla paní Delahuntyovou ráda, i když ne tak urputně jako Fern. Když nám někdy předčítala, představovala jsem si, že je to naše matka. Vzpomínám si, jak nám jednou četla z knihy Clifford, velký červený pes. Když skončila, nezeptala se nás jako obvykle, jak se nám příběh líbil, místo toho chtěla vědět, jestli jsme snídaly.

„Ne,“ odpověděla Fern. „Dvě jídla denně každému stačí, víc by chtěl jen hamoun.“

Samozřejmě že do slova a do písmene opakovala mámina slova. Vzpomínám si, jak jsem se pokradmu podívala k sekci časopisů na mámu a jak se mi u toho stáhl žaludek.

Poté se paní Delahuntyová zeptala, kde přespáváme.

„Na gauči,“ odpověděla Fern bez známky znepokojení. Tenkrát jsem si v duchu říkala, jak krásné musí být, nemít o ničem ani páru. A jak nebezpečné.

Paní Delahuntyová nehnula brvou, ale hlas jí poskočil o oktávu výš. „Aha? A čípak je to gauč?“

Fern pokrčila rameny. „Záleží na tom, komu dům patří.“

Paní Delahuntyová se podívala na mě. Já se dívala na špičky bot.

Po chvíli vstala a zamířila k mámě. Zabořila jsem hlavu mezi stránky a předstírala, že si čtu. Za pár minut si pro nás máma přišla, že musíme jít.

„Která jste řekla paní knihovnici, že jsme bezdomovci?“ zeptala se máma, jakmile jsme byly venku. Každá jsme šla po jednom jejím boku a držela se jí za ruku. Na tuhle drobnost si pamatuju, protože byla neobvyklá. Většinou máma chtěla, abychom se držely za ruku jen s Fern, protože pak se na nás kolemjdoucí usmívali, což mámu zjevně těšilo.

„Která jste řekla paní knihovnici, že jsme bezdomovci?“ zeptala se znovu máma ostrým tónem. Pamatuju si, jak začala být Fern neklidná a opakovala si pro sebe „bezdomovci“ tím svým zvláštním způsobem, jak obvykle dělávala. Odbočily jsme do tiché uličky, máma opět zopakovala svůj dotaz. Nehty mi zatínala do dlaně.

„Paní Delahuntyová… se nás ptala…“ spustila jsem.

„Takže jsi to byla ty?“ obrátila se okamžitě ke mně.

Rychle jsem pohlédla na Fern. Tvářila se vyděšeně a zmateně. Nikomu přece neřekla, že jsme bezdomovci, tohle slovo nepoužila. Tudíž si ani neuvědomovala, že vina by měla padnout na ni.

Přikývla jsem.

Máma nám pustila ruce a sehnula se ke mně. „Jak můžeš být tak hloupá! Ta paní ti možná připadala milá, ale vás dvě by mi chtěla vzít. Tohle bys chtěla?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Chtěla bys se sestrou jít do pěstounské péče k nějaké příšerné paní, která by vás vůbec neměla ráda? A mě už byste v životě neviděly?“

Tvář měla znetvořenou příšerným vztekem. Prskala mi do obličeje.

„Ne!“ vykřikla jsem. Jediné, co jsem chtěla, bylo zůstat s mámou. Ze všeho nejvíc jsem se děsila toho být od ní odloučená. Měla pravdu. Byla jsem hloupá. „Promiň. Promiň, mami.“

„Jdeme domů, Fern,“ řekla a popadla sestru za ruku. Utíkala jsem za nimi a snažila se chytit mámu za druhou ruku, ale zastrčila ji do kapsy. Celou cestu jsem s brekem cupitala za nimi. Vrhla jsem se jí k nohám a ošklivě si u toho odřela kolena, s mámou to ani nehnulo.

Když jsme se vrátily ke známým – ačkoli už se nepamatuju, kdo to byl ani proč toho večera nebyli doma – máma připravila večeři pro dva. Zeptala jsem se, jestli můžu dostat také najíst, ale jako bych tam vůbec nebyla. Potom sestru vykoupala a přečetla jí pohádku. Koupala nás velice zřídkakdy a už vůbec nikdy nám nečetla. Vyškrábala jsem se na pohovku, abych také naslouchala, ale máma mě hrubě odstrčila a já spadla na podlahu a uhodila se do kolene. Brečela jsem tak, až mě z toho bolelo břicho, ale máma jen četla a četla. Po pohádce sestru přikryla a odešla z pokoje.

Nějak jsem se dovtípila, že já do postele nemůžu, nakonec jsem usnula na podlaze. Když jsem se vzbudila, Fern ležela vedle mě, objímala mě štíhlýma rukama, obličej měla zabořený do mých vlasů. Musela z pohovky stáhnout přikrývku a polštář, protože jsme na podlaze měly jakési lůžko. Objímala mě celou noc.

Většina lidí mě považuje za sestřinu ochránkyni. Pravdou ale je, že z nějakého zvláštního důvodu Fern vždycky ochraňovala mě.

Fern

Přesně v 18.15 otevřu branku z bílých planěk a po chodníčku z červených cihel kráčím k domu, který patří Rose a Owenovi. U sestry večeřím o pondělcích, útercích a čtvrtcích, ledaže by byla na cestách nebo se zdržela v práci, v tom případě se nesejdeme. Pokusy domluvit se na jiný den už dávno selhaly. Takovéto rutinní záležitosti mě udržují v klidu a vyrovnanou. Dům je moc pěkný, podobný těm ze stránek časopisu Dům a zahrada, ačkoli trávníky už nejsou tak udržované jako před Owenovým odjezdem. Dříve Owen během zimních měsíců sekal a zastřihával trávník každých čtrnáct dní a v létě každý týden, teď ale pracuje v Londýně. Nicméně pihou na kráse zůstává jen ten trávník. Veranda je zametená a prkna jsou napuštěná olejem, vedle vchodu stojí proutěný koš na odkládání deštníků a také botník s párem nikdy nenošených červených holínek obrácených podrážkami vzhůru. Rose velice ráda udržuje dům perfektně uklizený, což je podle jejích slov důsledek neuspořádaného domova – mírně řečeno – našeho dětství. I já jsem si vypěstovala smysl pro pořádek a čistotu, ale nepřeháním to a jako dvojstrana časopisu to u mě doma nevypadá.

Jedním skokem překonám všechny tři schody přede dveřmi. Otevřu si a ve dveřích mě přivítá Alfie, tak si kleknu a pohladím ho. Dokonce i pes je díky lesklé srsti a červenému obojku jako ze škatulky.

„Ahoj, Alfie,“ pozdravím ho, jakmile mi skočí na klín. Když si ho Rose a Owen pořídili, sestra trvala na tom, že psa budou chovat venku. („Už jsi někdy viděla křížence pudla, aby byl pořád jen venku?“ zeptal se mě tehdy Owen. „Ne,“ odpověděla jsem, „ačkoli jiného křížence pudla než Alfieho neznám, takže ten tvůj dotaz má vadu.“)

V kuchyni sedí Rose v podřepu před otevřenou troubou, má chňapky na rukou a sleduje, jak se griluje kuře.

„Jsem tu!“ hlásím.

Rose se lekne a málem přepadne do trouby. „Fern! Vyděsila jsi mě k smrti!“

Stoupne si a mračí se na mě. Mračení jí jde přímo náramně. Dvě vertikální linky zůstávají mezi očima, i když se směje, jako by se obličej zdráhal projevovat radost. Owen říkával, že důvodem jsou starosti, které si sestra o každého dělá. Vím, že starosti si dělá o něj. Poznám to podle toho zářivého úsměvu při každé zmínce o Owenově práci v Londýně, načež náhle obrátí list. I o mně si Rose dělá velké starosti. Jednou jsem ji slyšela někomu říkat do telefonu, že ze mě zešediví. (Ačkoli vlasy nemá šedivé, a kromě toho člověk ze stresu nezešediví, nicméně stres může spustit proces zvaný telogenní efluvium, při kterém vlasy vypadávají až třikrát rychleji než normálně. Tudíž sestra kvůli mně může oplešatět, ale zešedivět ne.)

„Přinesla jsi to mlíko?“ vyzvídá Rose. Na sobě má bílou košili a černé kožené kalhoty, je naboso. Vždycky nosí nějakou variantu černobílé, kterou příležitostně oživí světle hnědou nebo béžovou. (Podle mě by tu a tam mohla oblečení zpestřit umělými drahokamy.) Rose je návrhářka interiérů, ale „takový ten typ, co navrhuje zařízení kanceláří, a nikoli počet dekorativních polštářků na gauči“. Podle toho, jak často a s jakým přesvědčením to říká, pro ni tohle rozlišování hraje roli. Právě proto jsem se jí nikdy nezmínila o tom, že dekorativní polštářky patří k mým nejoblíbenějším věcem na světě.

„Mlíko,“ opakuje, když vidí můj prázdný pohled. „Volala jsem ti před půlhodinou. Řekla jsi, že se cestou sem stavíš ve večerce.“

Zajímavé. Vůbec si na to nepamatuju. Na někoho tak akurátního, jako jsem já, dokážu být neuvěřitelně roztržitá. Divné. Mám fotografickou paměť na jména a obličeje, dokážu v knihovně vyhledat svazek jen podle jména některé z postav nebo popisu obálky, ale pravidelně odcházím z bytu a zapomínám za sebou zaklapnout dveře (poté, co mi sousedka Hazelburyová několikrát volala do knihovny ze strachu, jestli mě nevykradli, už po mně raději chodí zavírat sama). Rose říká, že roztržitost mi dodává na půvabu, ale mě velice irituje. Nesnáším, když se nemůžu spolehnout na vlastní hlavu a že se mi nedá věřit, ačkoli ono by se mi obecně věřit nemělo.

„To nevadí,“ řekne Rose s úsměvem. „Skočím pro něj po večeři.“

Vytáhne z chladničky salát z quinoy a položí ho na stůl. „Takže. Vyprávěj mi o něčem, co jsi dneska zažila!“

Oceňuju volbu jejích výrazů. Většina lidí se ptá: Jak ses dneska měla?, což je otravně nepostižitelné. Kdežto vyprávění nějakého prožitku je o něčem konkrétním. Zvažuju, jestli jí mám vyprávět o svém setkání s domnělým pobudou v knihovně, jenomže by s velkou pravděpodobností následoval příval dalších otázek, a tak se rozhodnu říct jí o něčem jiném. „Zjistila jsem, kdo v knížkách škrtá sprostá slova.“

Rose míchá salát. „Vážně? A kdo?“

„Paní Millardová. Ze svazu důchodců. Ta s tou bradavicí na tváři, jak z ní rostou chlupy. Po schůzi důchodců vrátila knížku do boxu, u kterého jsem náhodou zrovna stála. Zahlédla jsem ty škrtance, tak jsem se hned ozvala. Ani nezapírala. Řekla jsem jí, že ten výtisk bude muset zaplatit, a že jestli ještě najdu další počmáranou knížku, knihovna jí odebere průkazku!“

„Dobrá práce, referentko Castleová.“

V podstatě mohla říct „policistko“, ale chápu, jak to myslela. „Když jsem ve službě já, nikdo knihovnu ničit nebude.“

Rose se usměje. Je moc hezká. Drobná, s okrouhlým obličejem, velkýma očima, oříškově hnědými vlasy. Nevypadáme jako dvojčata (což nám dost lidí říká). Jsem vysoká, mám úzký obličej a nazrzlé blond vlasy. Vlastně to jediné, co máme fyzicky společného, je barva očí. Jsou velmi světle modré, jako mořská voda na mělčině s bílým pískem (takhle je kdysi popsal bývalý sestřin přítel, podle mě vystihl odstín nejlépe).

„Jídlo je skoro hotový,“ řekne Rose a připraví si sadu s lancetou a testem na měření hladiny cukru v krvi.

Rose má cukrovku prvního typu, což znamená, že jí slinivka vyrábí velmi málo potřebného inzulinu nebo vůbec žádný. Aby si ho doplnila, musí si dvakrát denně aplikovat injekci, až desetkrát za den si měří hladinu cukru a striktně dbá na to, co a v jakou dobu jí. Nyní se chystá píchnutím do prstu otestovat hladinu glukózy a jako vždy se na mě varovně podívá, tak se vydám na obchůzku domu (z pohledu na krev se mi dělá zle).

Cestou do obýváku vnímám, jak prázdným dojmem dům bez Owena i po několika měsících působí. Navzdory jeho mnoha pochybným vlastnostem jsem ho měla ráda. Například ta jeho záliba popadnout mě v ten nejméně očekávaný okamžik kolem ramen nebo neochota říkat mi křestním jménem a místo toho používat nenápadité, podobně začínající přezdívky: Ferda, Ferina, Férie. Vždycky pro mě bylo tou největší životní záhadou, koho si oblíbíme. Jak se šourám zpátky ke kuchyni, málem zakopnu o botami zpola zaplněný kufr, ve kterém je mimo jiné přeložený vak na šaty. Při pohledu na něj se mi lehce sevře žaludek.