Originální vydání

The Darkest Hour

Přeložila Eva Křístková

Copyright © Barbara Erskine 2014

Translation © Eva Křístková, 2014

ISBN 978-80-242-7637-3

Tatínkovi s láskou,

jakož i na paměť

mé milované maminky,

která má na vzniku tohoto příběhu

svůj podíl

a s radostí by se zúčastnila

dobrodružství jeho tvorby.

RODOKMEN

Prolog

Březen

Laurence Standish pohlédl do zpětného zrcátka, znepokojeně se zachmuřil, prudkým pohybem strhl volant do strany a odbočil se svým starým citroënem kombi z hlavní silnice na vedlejší, jež se strmě klikatila křovinatým lesem ke dnu údolí. Lesklý černý ford, který se posledních asi dvacet kilometrů držel v závěsu za ním, odbočil také a přibližoval se.

Laurence si toho vozu poprvé všiml, když vyjížděl z Chichesteru. Jel těsně za ním. Až příliš těsně, a to ho rostoucí měrou znervózňovalo. Možná neměl sjíždět z hlavního tahu. Teď byl ztracený mimo frekventované trasy a plahočil se nahoru a dolů po odlehlých silničkách s vědomím, že to tmavé auto ve zpětném zrcátku vidí stále.

Blížil se ke křižovatce. Aniž použil blinkr, strhl na poslední chvíli podvědomě volant doleva. Cítil, jak se náprava zhoupla a vrátila se zpět do výchozí pozice. Silnička začala opět prudce stoupat, a když se přehoupla přes vrchol kopce, vnořila se znovu do lesů a byla stále užší a posetá výmoly.

Černé auto ujíždělo za ním a pokud možno ještě víc zkrátilo vzdálenost, která je dělila.

Ten vůz mu nic neříkal a tvář řidiče nedokázal rozpoznat, ale nebylo nejmenších pochyb, že ho někdo stále nebezpečněji pronásleduje. Neměl potuchy proč. Dostal ten člověk za volantem amok? Urazil ho nějak tím, že ho třeba někde předjel? Neuvědomoval si, že by udělal cokoli, co by se mohlo někoho dotknout. Anebo ho chce oloupit? Chce jeho vůz? O tom dost pochyboval. S neurčitou představou, že by měl zavolat na policii, zalovil v kapse, aby vytáhl mobil, avšak ihned vztekle zaklel, neboť si vzpomněl, že ho hodil do staré odřené aktovky, jež se momentálně povalovala na zadním sedadle spolu s narozeninovým dárkem, který vybral pro Lucy. Kolem auta se mihl ukazatel. Aniž si stačil všimnout, jak daleko je do první vsi, rozhodl se, že jakmile tam dorazí, zastaví před prvním obchodem, který uvidí, a zajde dovnitř.

Černý vůz byl teď o poznání blíž a dával mu znamení světly.

Co když se mu něco porouchalo? Laurence na okamžik zaváhal a sundal nohu z plynu. Řidič za ním jako by jeho váhání vycítil, přidal a snažil se ho předjet. Čumák fordu s blikajícími světly se na něj dotáhl a ocitl se vedle něho. Silnička byla úzká, všelijak se kroutila a před nimi se vynořila ostrá levotočivá zatáčka.

„Do háje!“ Laurence dupl na brzdu, zatímco předjíždějící auto se dralo před něj. Řidič stočil vůz směrem k němu. Ozvalo se skřípění plechů následované ještě hlasitějším lomozem, jak se kola obou vozů zaklesla do sebe. Laurence intuitivně strhl řízení doleva a jen se modlil, aby měl dostatek prostoru k manévrování. Kola jeho citroënu však na blátivém okraji silničky podklouzla, vzápětí znovu zabrala a vymrštila vůz do hustého lískového podrostu. Po zlomek okamžiku se Laurencovi míhala před očima změť praskajících větví a větviček, jež švihaly a bušily do předního skla, a hned poté zahlédl pás lesa svažujícího se strmě k potoku na dně údolí.

Citroën se prudce naklonil a řítil se stále rychleji z kopce dolů. Laurence zoufale dupal na brzdu. Šokovaný a dezorientovaný se už jen snažil udržet volant. Poslední, co uviděl, byl kmen obrovitého dubu, který se blížil přímo na něj.

Auto po nárazu do stromu odskočilo, obklopené gejzírem sedřené kůry, sklouzlo na stranu a začalo se kutálet. Na úpatí kopce narazilo do dalšího stromu, kapota se smáčkla jako harmonika a vůz se konečně zastavil. Následovalo několik okamžiků tíživého ticha, v němž se obsah poškozených palivových hadic vylil na horký výfuk, a pak auto v mohutném výbuchu vzplálo.

Řidič fordu prudce zastavil u kraje silničky asi o deset metrů dál, vylezl a rozběhl se nazpět. Zůstal stát u servaných a polámaných stromů a zadíval se dolů na hořící vrak. To se nemělo stát!

„Do háje!“

Bezděky zopakoval Laurencova poslední slova a se zatajeným dechem pozoroval, jak z vybuchujícího auta vylétá do nehybného vzduchu žhavá koule plamenů a kouře.

Chvíli strnule stál. Potom se rychle otočil a rozběhl se zpět k fordu. Vůz byl promáčklý a poškrábaný, nicméně stále pojízdný. Nasedl, a když se rozjížděl, stáhl si z hlavy černou koženou kuklu, která mu kryla uši i krk, a zastrčil ji do přihrádky ve dveřích.

Z hořícího auta nešlo zachránit nic.

To peklo nemohl nikdo přežít.

Do háje.

1

O tři měsíce později

Lucy Standishová stála v kuchyni malého bytu nad prodejní galerií s uměleckými díly v chichesterské čtvrti Westgate a v ruce držela otevřený dopis. Pročetla ho už nejmíň dvakrát a teď se snažila ujasnit si jeho obsah.

Re: Vaše žádost o grant na výzkum života válečné umělkyně a portrétistky Evelyn Lucasové za účelem sepsání jejího životopisu a zmapování definitivní podoby její kariéry:

S potěšením vám oznamuji, že vaší žádosti o grant z prostředků Ženského uměleckého fondu bylo vyhověno …

Její projekt přijali. Dostala grant. Lucy položila dopis na stůl a přešla k oknu. Galerie se nacházela v jednom z řady úzkých stylových domů, z nichž každý byl jinak architektonicky řešený – některé byly dvoua jiné třípodlažní. Její byl třípodlažní s malým podkrovním patrem, vestavěným pod střechu krytou starobylými taškami. Z kuchyně v prvním patře měla výhled na zahrádku za domem. Vybudovali ji s Laurencem na místě dvorku, jenž byl zavalen stavební sutí, když galerii před čtyřmi lety přejímali. Krátkou dlážděnou cestičku nyní lemovaly květiny a malý stromek šeříku, který tu tehdy zasadili, právě vykvetl. Všude poletovali motýli. Viděla je, jak sedí na květináčích s levandulí i na růžích pnoucích se po plotě.

Od chvíle, kdy požádala o grant, uplynuly už dlouhé měsíce. S Laurencem o tom projektu donekonečna diskutovali a přemítali, kde Lucy vezme čas na to, aby kromě práce v galerii dokázala ještě sbírat podklady pro knihu. Teprve Robin, jejich pomocník na částečný úvazek, přišel s nápadem, aby si zažádala o nějakou formu stipendia; Robin, který obskurní podnik, jenž se stal ozdobou ulice, postavil na nohy. Robin, díky němuž se všechno zdálo možné. Než Larry umřel.

Teď už bylo příliš pozdě.

Rozhlédla se. Kuchyň v prvním poschodí sousedila z jedné strany s jejich obývacím pokojem, zatímco protější dveře vedly do ateliéru, kde Laurence pracoval. Právě tam tak vzrušeně debatovali o Evelyn Lucasové, když zjistili, že přes všechnu její slávu o ní v podstatě neexistují žádné publikace s výjimkou několika málo odborných studií, vedle nichž je k dispozici stěží hrstka kusých informací. Právě před Evelyniným autoportrétem stáli, když se Laurence sklonil, sevřel ji do náruče, vášnivě ji políbil na ústa a poté seběhl po schodech a vydal se k autu.

Tehdy ho viděla naposledy. Zhluboka se nadechla, prošla místností ke dveřím do ateliéru a otevřela. Evelynin portrét stál dosud na stojanu, kde byl v den, kdy Laurence zemřel. Chystal se, že obraz zrestauruje, když ho z nějakého důvodu napadlo – nikdy jí neřekl proč –, že by si rád ještě jednou dal ověřit jeho pravost. Spojil se za tím účelem s profesorem Davidem Solomonem z Královské akademie a domluvili se, že Larry vezme obraz do Londýna právě v onen osudný den na konci března. Dvě hodiny před jeho odjezdem ale zavolala profesorova sekretářka, že David Solomon je nachlazený, a schůzku odložili.

Tak proč vůbec odjel? Dobře si vzpomínala na jeho úsměv, na jeho spiklenecké mrknutí, na to, jak se cvrnkl do nosu, i na jeho poslední slova: „Brzy se vrátím.“ Obraz si s sebou nevzal a na schůzku s profesorem Solomonem očividně nejel. Tak kam vlastně jel? Ta otázka jí nedávala spát. V jednu chvíli ji napadlo, že jí možná jel koupit dárek k narozeninám. To by vysvětlovalo ono spiklenecké zamrkání. Znamenalo by to ovšem zároveň, že zemřel cestou pro něco, co mělo být pro ni, a s tou představou by nedokázala žít. Narozeniny pouhých pár dnů po nehodě přešla bez oslavy a dotyčnou trýznivou myšlenku se snažila zahnat. Teď už se to nikdy nedozví.

Několik týdnů nato jí profesor poslal kondolenci a navrhl, že až na to bude připravena, přijede a na obraz se podívá tady v galerii. Neodpověděla, nicméně pojala podezření, že Robin tak učinil za ni.

Drahý Robin! Věděla, že jí nezbývá než se vzchopit a dát se zase dohromady. Život jde dál. A je třeba začít se smiřovat s myšlenkou, že si už téměř jistě nebude moci dovolit ho platit. A možná už si nebude moci dovolit provozovat ani galerii – dokonce ani se stipendiem, které jí vylepší příjem. Pohlédla krátce do zrcadla na zdi vedle dveří a povzdechla si. Za poslední tři měsíce viditelně pohubla. Její tvář, v minulosti vždy úzká s vysoce posazenými lícními kostmi, byla ztrhaná a tmavé oči kontrastující s bledou pletí vypadaly obrovské. Dlouhé, rovné tmavohnědé vlasy měla sčesané do nevzhledného ohonu, který by se Larrymu hrubě nelíbil.

V ateliéru vládlo přítmí. Žaluzie kryjící obrovská okna obrácená k severu byly stažené. Místnost se táhla napříč celým domem od průčelí, jehož okny bylo vidět na ulici, až po zadní stěnu stavby. Vytáhla rozměrné žaluzie a vpustila dovnitř jasné severní světlo, jež rázem zaplavilo celou zadní část ateliéru. Potom se rychle otočila ke stojanu. Evelyn Lucasová, byla-li to skutečně ona, se namalovala, jak sedí na bráně statku. Byla mladá, snad jen něco málo přes dvacet, oblečená do okrově žlutých rajtek, a přes ramena měla přehozen modrý svetr. Pod ním měla modrobílou kostkovanou bavlněnou košili. Rozpuštěné, medově zlaté vlasy jí divoce vlály ve větru a sytě modré oči hleděly ven z portrétu. Ty oči byly podmanivé, přímo vyzývavé, ponoukající diváka k… k čemu vlastně?

V rohu obrazu za jejím ramenem, na kousku oblohy s rozervanými šedými mraky, jimiž prosvítaly útržky modra nebe, se leskla drobná čistá ploška, kde Laurence začal odstraňovat starou špínu, pokrývající celý povrch obrazu. Lucy přistoupila blíž a zadívala se do rohu malby. Musel si tam něčeho všimnout – něčeho, co upoutalo jeho pozornost a přimělo ho zapochybovat o pravosti obrazu. Ale čeho?

„V pořádku?“ Při zvuku Robinova hlasu sebou trhla leknutím. Stál ve dveřích. Vůbec ho neslyšela přicházet.

Přikývla. „Nemáte představu, co tady Larry mohl vidět, že ho to přimělo zapochybovat, zda je to opravdu Evelyn Lucasová?“

Robin přešel místností a postavil se vedle ní. „To netuším.“

Několik okamžiků mlčky hleděli na obraz. Že je na něm Evelyn, bylo vcelku jasné. Existovala spousta jejích fotografií a ona se jim na té malbě podivuhodně podobala. Laurence obraz koupil na aukci pouhých pár týdnů před smrtí. V katalogu byl uveden jako „Portrét neznámé ženy“, ale když ho s velkou slávou přinesl domů, svěřil se Lucy s podezřením, že by to mohla být nějaká ztracená Lucasová z počátku 40. let. Prodával se z pozůstalosti jedné staré dámy, která zemřela bez přímých dědiců, a jeho minulost – pokud mu bylo známo – obestíralo tajemství. Larryho slovy, vsadil si na něj a koupil ho za hubičku.

Robin založil ruce na prsou a přimhouřil oči. „Ať ho namaloval kdokoli, myslím, že je nádherný.“

Usmála se. „Já si to také myslím.“

Robin na ni letmo pohlédl. „Opravdu se už cítíte dobře?“

„Proč odjíždíš, když profesor tu schůzku zrušil?“ naléhala na Larryho. Nesnášela, když někam odcházel sám. On ale trval na tom, že musí. A nedovolil, aby šla s ním.

Když jí o pár hodin později zaklepala na dveře policie, nevěřila vlastním uším. Co, proboha, dělal na odlehlé silničce do Petersfieldu? Proč vůbec sjížděl z hlavní silnice? Kam jel?

Policisté nezjistili, co se vlastně stalo. Dostal smyk, to bylo zřejmé ze stop, které po sobě zanechaly pneumatiky jeho vozu, a různé indicie nasvědčovaly tomu, že tam bylo ještě další auto, se kterým se srazil, ale oheň napáchal příliš rozsáhlé škody, než aby šlo vypátrat víc. Pravděpodobně ho zabil už náraz do prvního stromu. V databázi z poslední doby se přitom neobjevilo žádné vozidlo, které by bylo poškozené takovým způsobem, aby to odpovídalo barevným šmouhám, jež se na vraku zachovaly. Muselo být černé a pravděpodobně to byl ford. Kolik černých fordů jezdí po jižní Anglii? Lucy to nezajímalo. Žádné další důkazy jí jejího skvělého, zbožňovaného a talentovaného manžela Larryho už nevrátí.

Odvrátila se od obrazu a pohlédla na Robina. Robin Cassel byl malý, obtloustlý a lehce proplešatělý mužík s nejzářivějším a nejsrdečnějším úsměvem, jaký kdy kdo viděl. Právě on jí byl v posledních třech měsících hlavní oporou, její skálou bezpečí. Dokud Larry žil, chodíval do galerie vypomáhat na dvě či tři dopoledne v týdnu, aby měli trochu času na práci v ateliéru, mohli objíždět aukce a vyrážet na nákupy uměleckých děl po celé zemi. Když galerii tři týdny po Larryho pohřbu znovu otevřela, stalo se tak na Robinův popud a on začal přicházet každý den. „Jen než se zase postavíte na nohy,“ nechal se slyšet a povzbudivě ji objal.

A protože uhodl, v jaké se ocitla finanční situaci – ani její, ani Larryho rodiče jí nemohli nijak pomoci –, a dobře věděl, že Larry nezanechal žádnou závěť, nedovolil, aby mu platila. To ovšem nemohlo trvat věčně. Jakkoli upřímně jí chtěl pomoci, nemohla připustit, aby pro ni pracoval zadarmo. On sice peníze nepotřeboval, neboť byl, jak občas žertem říkával, dítětem svěřenského fondu – po rodičích zdědil velký dům, který obratem prodal developerům –, a navíc sem tam pracoval i pro svého životního partnera Phila, který měl v centru města knihkupectví, ale ji stejně začínalo hryzat svědomí. Toho dne se ale všechno změnilo.

„Dostala jsem grant, Robine,“ pronesla tiše. Otočila se k obrazu. „Dnes dopoledne mi přišlo vyrozumění. Co mám dělat?“

„Napsat knihu, milánku,“ usmál se Robin. „Dlužíte to Larrymu. Jakož i naší Evelyn.“

„Nevím, jestli to dokážu. Bez něho.“ Zamrkala, aby zadržela slzy, které se jí draly do očí. Měla je neustále na krajíčku.

„Nebojte se, však vy to svedete. Tu knihu napíšete. A bude jen a jen na vás, abyste zjistila, jestli je tohle opravdu její autoportrét.“

„To nám poví profesor Solomon.“

„Možná.“ Robin poodstoupil, oči upřené na obraz. „Ale možná taky ne.“

„Vy jste mu napsal, ať sem nejezdí, Robine?“

„Napsal jsem mu, že budeme v kontaktu. A dáme vědět, až budeme připravení.“

„Díky.“

„Vše je tedy teď na vás, Lucy. Vezměte si ty peníze a pusťte se do bádání. Galerii přenechte mně, aspoň načas. Víte, jak moc rád si ji vezmu na starost.“ Robin se bez dalších okolků otočil a zamířil zpátky do kuchyně. „Vzala jste si ráno vůbec něco k snídani?“ zavolal přes rameno.

Vykročila za ním a zavřela za sebou dveře do ateliéru. „Neměla jsem hlad.“

„Ale já ho mám. Takže teď udělám pro oba toast se spoustou skvělé marmelády a k němu trochu kávy. A vy pak začnete přemýšlet, jak ke svému výzkumu přistoupíte, ano?“

Nejistě se pousmála. „Možná,“ opakovala.

„Žádné možná. Musíte zase začít žít a tohle vás pomaloučku polehoučku nasměruje zpátky do světa. Víte přece, že strýček Robin má vždycky pravdu!“

Přešla přes místnost a z pracovní desky zvedla dopis, který tam předtím položila. Znovu si ho pročetla a potom na něho pohlédla. „Budu o tom uvažovat, stačí?“

* * *

Nejhorší byly večery. Když otočila nápis na dveřích galerie na Zavřeno a Robin odešel domů za Philem, zůstala v domě sama. Zprvu ji obklopovala spousta lidí. Její rodina, přátelé, Larryho příbuzní – ti všichni tu byli kvůli ní, ale jejich návštěvy postupem doby řídly a intervaly mezi nimi se prodlužovaly. Ani ona, ani Larry neměli sourozence a její i Larryho rodiče bydleli daleko, čemuž ale byla na druhou stranu svým způsobem ráda. Potřebovala být nějaký čas sama, přemýšlet a truchlit.

Dnes bylo ale všechno jinak. Vyprovodila Robina ke dveřím, zamkla za ním, vyběhla po schodech zpátky do bytu a zamířila rovnou do ateliéru.

Dlouho stála a upřeně hleděla na obraz. Vrývala si do paměti každý detail kompozice, umístění mladé ženy, vlastně ještě dívky, v zarámovaném prostoru, zkoumala krajinu okolo ní a nakonec i samotnou Evelyn, pokud to byla Evelyn – její šaty, oči, vlasy i výraz tváře. Bylo to zvláštní. Čím déle se na obraz dívala, tím nevraživější jí dívčin výraz připadal. Evelyn byla hezká, dokonce krásná, ale jako by v ní bylo cosi drsného, co se navenek projevovalo divokými tahy štětce a působilo znepokojivě. Robin měl pravdu. Ten obraz v sobě skrýval nějaké tajemství. A Larry by určitě chtěl, aby to tajemství odhalila. Zachvěla se. Nebýt toho, že profesor zrušil schůzku v Londýně, byl by obraz s Larrym v autě. A tudíž zničený. Možná ho Prozřetelnost z nějakého důvodu zachránila.

Přistoupila ke stolu a rozsvítila lampu. Larry pořídil stovky digitálních snímků díla a několik si jich dokonce vytiskl ve velkém detailu a připíchl je na tabuli, jež visela na zdi. Pozorně si ty zvětšeniny prohlížela. Jasně na nich vystupovaly svébytné struktury malby. Otočila se zpět k obrazu. Nějakou chvíli se přehrabovala v obsahu tácu, který ležel na stole hned vedle stojanu, až našla Larryho lupu. Bez ohledu na vlnu žalu, jež se v ní náhle vzedmula, když ji brala do ruky, neboť si uvědomila, že byl poslední, kdo se jí dotkl, pozvedla zvětšovací sklo k jednomu místu, které na obraze čistil, a začala malbu zkoumat. Nevšimla si ničeho zvláštního. Viděla jen oblohu a mraky. Zavrtěla hlavou, odložila lupu a přelétla zrakem nádobky s tekutinami a gely, jež stály na podnosu. Konzervační roztoky, rozpouštědla, aceton, terpentýn, to vše bylo po ruce. Váhavě uchopila jednu lahvičku s čisticí emulzí, přistavila si blíž vysokou stoličku, na níž Larry sedával, když pracoval u stojanu, natáhla se pro vatový tampon, namočila ho do tekutiny a jemně jím přejela po okraji vyčištěné plošky, kde Larry své dílo zkusmo započal. Když tampon zvedla, uviděla na něm špínu. A barvu. Zamračila se. Barva? Na okamžik se jí zmocnila panika. Pokud je tohle opravdu obraz od Evelyn Lucasové, pak je potenciálně velmi cenný. Možná tak cenný, že by jednou provždy vyřešil její finanční problémy, kdyby ho někdy prodala. Nesmí ho zničit. Pohlédla znovu na malbu a pak to uviděla. Bylo to zcela očividné, díval-li se člověk zblízka. Kousek oblohy byl přemalován. Někdo to provedl nanejvýš profesionálně, ale zřejmě až nějaký čas poté, co původní malba zaschla. Naklonila se blíž a se špičkou jazyka mezi zuby začala pracovat na dalším kousku. Opatrně a milimetr po milimetru odstraňovala novější vrstvu barvy s vědomím, že Larry by se na ni asi hrozně zlobil, neboť restaurování obrazu je práce pro odborníka, jakým byl on, a ne pro nějakého amatéra, ale ona se nedokázala přimět přestat. Přemalba byla hladká a šla odstranit poměrně snadno, aniž došlo k narušení původní vrstvy.

Po chvíli se jí zatajil dech vzrušením. Z mraků se cosi nořilo. Za Evelyn, byla-li to Evelyn, za sloupkem brány, na níž seděla, byla zcela zamalovaná další postava, postava muže v uniformě královského letectva – mladíka s pěknými vlasy a jasně modrýma očima.

Lucy užasle hvízdla. „Nu, Evelyn! Takže tys měla obdivovatele.“ Odložila tampony, hadříky i lahvičku, narovnala se a dlouze se zadívala na plátno. „A nechtěla jsi, aby o něm někdo věděl.“

* * *

Dlouhé hodiny seděla a soustředěně pracovala, a když konečně zašroubovala uzávěry všech otevřených lahviček na pracovním stole, slezla ze stoličky a vstala, byla celá zdřevěnělá. Ticho v místnosti začínalo být tíživé a ona si toho večera opět uvědomila, jak je ten velký prostor prázdný. Zešeřilo se a tam, kam nedosáhlo světlo bodových lamp, rychle houstly stíny. Odněkud zvenčí zaslechla zvuk motoru malého letadla letícího nízko nad střechami domů. Hluboké hučení sílilo. Rychle se ohlédla k oknu a pak se opět zadívala na stojan.

Postavu mladého muže na obraze bylo nyní jasně vidět. Stál za Evelyn s rukou položenou na jejím rameni a pohledem upřeným přes ni ven z obrazu. Na koho se to dívali? Jistě ne na někoho, koho by vítali. Oba vypadali tak trochu popuzeně a vzpurně. Něžný byl pouze dotek jeho prstů na jejím rameni. Lucy v něm vycítila touhu po povzbuzení. A lásku.

* * *

Její vzrušení nepolevilo ani do následujícího rána. Ukázala obraz Robinovi.

„To je pozoruhodné,“ pokýval rozšafně hlavou. „Netušili jsme, že je tam nějaká postava. Myslíte, že si jí Larry všiml? Nevíte náhodou, jestli nedal obraz zrentgenovat?“

Lucy zavrtěla hlavou. „Myslím, že právě tohle chtěl probrat s profesorem Solomonem. Udělal spousty fotografií. Něco byly celky, ale mnohé z nich byly velké detaily. Zřejmě cosi jen tušil, protože vidět nebylo nic. Vůbec nic. Zkoumala jsem tu malbu pod lupou. Teprve když jsem to místo začala čistit, všimla jsem si, že pod tím něco je.“ Otočila se k němu a on poprvé po dlouhé době zahlédl v jejích očích záblesk vzrušení.

„Už jsem se rozhodla, Robine. Pokusím se vypátrat víc. Máte pravdu, dlužím to Larrymu a dlužím to i Evelyn. Chci vědět, kdo ten mladík byl a proč ho zamalovala.“

2

Pátek 28. června

Domek, v němž Evelyn Lucasová prožila poslední léta svého života, stál na vyvýšeném valu lemujícím úzkou silničku, jež se vinula mezi zahradami. Živé ploty tu byly husté a sytě zelené, lískami a keři svídy tu prorůstaly zimolez a plané růže. Lucy chvíli stála a vzhlížela k průčelí domku. Vypadal jako z obrazu Helen Allinghamové. Starobylá střecha pokrytá břidlicovými taškami byla porostlá mechem a lišejníky a kamenné zdivo pod ní prolamovala okna vyplněná drobnými sklíčky v šestihranných olověných rámečcích. Po přístřešku u vchodu se pnul plamínek. Lucy otevřela branku, vyšla po schodech k domovním dveřím a vztáhla ruku ke zvonku. Z hloubi domu zaslechla melodické zazvonění.

Auto nechala stát na odpočívadle před vsí a dál šla pěšky. Na rameni si nesla tašku s notebookem, fotoaparátem a malým digitálním diktafonem. Svůj příchod načasovala přesně na čtvrtou. Najít lokalitu, kde se domek nacházel, byl přímo detektivní úkol a ještě větší práci jí dalo zjistit kontaktní telefon, ale nakonec se jí podařilo vypátrat Evelyninu bývalou hospodyni a promluvit si s ní. K její radosti domek stále patřil členu rodiny.

Zatímco čekala, až někdo otevře, kdesi vpravo v zahradě až za pásem levandule se rozezpíval drozd. Nalevo se svah zvedal k živému plotu z buxusů a za ním zahlédla střechu stavení, které – jak usoudila – jistě bývalo ateliérem. Za ním se zvedalo úbočí pahorku Downs, které se táhlo až k syté modři nebes v dálce. Zahlédla vlaštovky nad polem, jak se za letu střemhlav vrhají dolů.

Konečně zaslechla blížící se kroky. Když se dveře otevřely, na okamžik se zarazila, neboť v nich nestála starší žena, kterou očekávala, nýbrž vysoký pětatřicátník. Měl tmavě plavé vlasy sčesané z vysokého čela a jasné, šedomodré oči, jež na ni nedůvěřivě hleděly, ač se při jejich vnějších koutcích viditelně rýsovaly veselé vrásky. Vzhledem k venkovskému charakteru této lokality ji ale nejvíc překvapilo jeho formální oblečení: na sobě měl tmavý oblek a vázanku.

„Promiňte,“ řekla a o krok ustoupila. „Jsem asi na špatné adrese. Hledám dům Evelyn Lucasové.“ Věděla, že adresa je správná, a uhodla také, kdo ten muž je.

„Ne, jste na správném místě.“ Chviličku čekal. „Mohu vám nějak pomoci?“ Jeho tón nebyl právě nejvstřícnější.

„Mluvila jsem se ženou. S jistou paní Davisovou, tuším. Očekávala mě.“

„Aha.“ Stroze se na ni pousmál. „S mou hospodyní. Je mi líto, ale ona odjela domů.“

Lucyino nadšení vystřídal všeobjímající pocit zklamání. Dalo jí hodně práce, než paní Davisovou vůbec přesvědčila, aby jí dovolila přijet a dům si prohlédnout. „Nemáme otevřeno pro veřejnost, víte?“ řekla jí tehdy do telefonu se svým jemným sussexským přízvukem, nicméně rezolutně. „Majiteli se nelíbí, když sem lidé chodí. Je mi líto.“

Lucy vycítila, že na podrobnější rozhovor o jejím výzkumu a chystané knize není vhodná chvíle, a tak paní Davisové jen vysvětlila, že je kunsthistorička pohroužená do studia Evelynina díla. „Moc ráda bych viděla místo, kde malovala,“ řekla. „Myslela jsem, že umožňujete aspoň vstup do ateliéru. Omlouvám se.“

V tom okamžiku se její hovor s paní Davisovou zadrhl. Na lince se na chviličku rozhostilo ticho. „To jsme dělali, než se sem nastěhoval pan Michael,“ ozvala se konečně Dolly Davisová. „To on nechce, aby se tu potloukali cizí lidé. Je to teď jeho domov, víte?“

„Pan Michael?“ Lucy náhle zrozpačitěla. Měla by vědět, kdo to je?

Paní Davisová jí poskytla kýženou informaci, aniž se musela vyptávat. „To je Eviin vnuk. Zdědil dům po otci. Předtím jsme sem studijní skupiny čas od času vpouštěli, to máte pravdu, ale pan Michael má rád soukromí.“

„Tohle je ale místo celonárodního významu! Nemůže přece jen tak odmítat lidi, kteří je chtějí vidět,“ namítla Lucy poněkud dotčeně a možná i důrazněji, než si uvědomovala.

Dohadovaly se ještě dalších několik minut, až paní Davisová konečně svolila, že jí příští pátek odpoledne dovolí navštívit ateliér. „Ale jen nakouknout, rozumíte? Nechtěla bych, aby se pan Michael zlobil,“ prohlásila a zavěsila.

Jak se ukázalo, pan Michael sem jezdil pouze na víkend. Jinak žil a pracoval v Londýně a měl tam být i teď, jenže stál před ní a vše nasvědčovalo tomu, že pokud přímo nezuří, je přinejmenším otrávený a neoblomný.

Náhle si uvědomila, že od ní čeká nějaké vysvětlení. Mohla to být její poslední šance. Na druhou stranu si ho nechtěla hned zkraje znepřátelit nebo způsobit potíže paní Davisové. Rozhodla se tedy hrát o čas a podala mu ruku. „Dovolte, abych se představila. Jsem Lucy Standishová.“

To ho poněkud zaskočilo a na okamžik zaváhal, než její ruku vzal do své. „Michael Marston,“ pronesl vážně. Měl pevný, silný stisk. Neusmíval se. A opět čekal.

V té chvíli zalitovala, že se před odchodem z domova trochu neupravila. Vlasy měla jako obvykle sčesané do prostého ohonu sepnutého gumičkou, byla nenalíčená a na sobě měla košili a džínsy. Tiše, nicméně slyšitelně si povzdechla. „Tak dobrá, vzdávám to. Moc se vám omlouvám. Nechci, aby vaše hospodyně měla nějaké potíže. Za všechno můžu já. Nějak se mi podařilo ji přesvědčit, aby mi slíbila, že mě nechá nakouknout do Evelynina ateliéru – tedy do ateliéru vaší babičky. Studuji její dílo a moc by to pro mě znamenalo. Ona, tedy vaše hospodyně, mi sdělila, že dům už není přístupný veřejnosti, a já to docela chápu. Upřímně se omlouvám.“ Žvanila, věděla to. Zavrtěla hlavou a odvrátila se. „Ještě jednou se omlouvám. Půjdu. Samozřejmě půjdu. Jen vás prosím, abyste se na ni nezlobil. Je na Evelyn moc pyšná a okamžitě pochopila, co cítím. Nechtěla jsem obtěžovat.“

„Počkejte!“

Michael Marston založil během její nervózní samomluvy ruce na prsou a teď pomalu zavrtěl hlavou. „Dovolíte vůbec někdy někomu, aby taky pronesl pár slov? Není divu, že jste Dolly umluvila.“

Lucy se kousla do rtu. „Promiňte.“ Připadala si před ním jako malé dítě.

„Přestaňte se omlouvat.“ Konečně se usmál. Ten úsměv mu rozjasnil tvář, ale zároveň odhalil, jak je vyčerpaný. „Protentokrát bych možná mohl udělat výjimku a pustit vás dál, když už jste vážila takovou cestu. Nepředpokládal jsem, že tady dnes odpoledne budu, a očividně s tím nepočítala ani Dolly. Nedivím se, že mě tu nechtěla nechat samotného a vzít si na dnešek volno.“ Ustoupil stranou a pokynul jí, aby ho následovala do tmavé chodby. „Pojďte za mnou, prosím. Jakže jste říkala, že se jmenujete?“

Lucy mu zopakovala své jméno a vstoupila za ním do dlouhého obývacího pokoje. Okny otevřenými do zahrady sem pronikala opojná vůně růží a čerstvě posekané trávy. Nadšeně se rozhlédla. „Tady je to ale krásné!“

„To je. Evelyn to tu milovala. Od té doby, co objevila Růžový dům, ji už nikdy nikdo nepřesvědčil, aby se přestěhovala jinam.“

„Tohle je ten pokoj, který tak ráda malovala, viďte? Jako pozadí na několika ze svých nejlepších portrétů.“

Přikývl. „A kritici ji za to ztrhali. Některé z jejích válečných obrazů jsou opravdu až příliš kýčovité, ale jak asi víte, nebyl to tak úplně její styl.“ Prošel mezi pohodlnou lenoškou a pohovkou, jež stály každá z jedné strany otevřeného krbu, a zamířil k proskleným francouzským dveřím, které vedly do zahrady za domem. Lucy se ohlédla ke krbu. Kromě kytice suchých květů v něm nebylo nic.

Vedl ji ven, vzhůru po úzkých schůdcích porostlých mechem, směřujících do horní zahrady, a dál až k domku, kde – jak správně uhodla – mívala Evelyn ateliér. Bylo to přízemní stavení z hrázděného zdiva. Prostor mezi jeho nosnými trámy vyplňovaly tmavě červené cihly. Vysokou strmou střechu, pokrytou týmiž starými taškami jako obytný dům, na severní straně prolamovala hned pod hřebenem střešní okna, jež spolu s velkými, prosklenými plochami ve zdech vpouštěla dovnitř dostatek světla. Po hrázdění se pnuly vistárie a růže.

Michael Marston zalovil v kapse, vytáhl kroužek s klíči, jeden z nich vsunul do zámku a odemkl. Ustoupil stranou a pokynul jí, aby vešla první. Se zatajeným dechem překročila práh, a jen co obsáhla zrakem celý prostor s vysokým stropem, okamžitě na svého průvodce zapomněla. Třebaže byla Evelyn mrtvá již řadu let, zdálo se, jako by si jen na pár minut odskočila. Její štětce i malířské špachtle ležely na stole poblíž stojanu s množstvím zpola vymačkaných tub barev. Když ale Lucy popošla o krok či dva blíž, uviděla, že tuby jsou vyschlé a popraskané, nicméně stále tu byl cítit lněný olej a terpentýn. Upřela pohled na obraz na stojanu a přimhouřila oči, avšak ihned si s jistým zklamáním uvědomila, že to je reprodukce jednoho z malířčiných nejznámějších děl, jež momentálně visí v galerii Tate. Pomalu prošla místností. Na velikém pracovním stole leželo několik otevřených skicáků. Přistoupila blíž, aby se na ně podívala. Dvě stěny ateliéru zakrývaly police dosud obestavěné plechovkami a krabicemi s rolemi papíru. U třetí stěny stálo opřených několik pláten a další visela na ostatních zdech.

„Obávám se, že nic z toho nejsou originály,“ ozval se ode dveří Michael Marston. Najednou si uvědomila, že tam je s ní.

Obrátila se k němu. „Je to tu nádherné. Tohle místo si stále zachovává svou atmosféru. Jako by odtud odešla teprve před chviličkou.“

Lehce se pousmál. Všimla si, že si povolil kravatu a rozepnul horní knoflík košile. Vypadal teď o poznání uvolněněji. „Byla přesně taková jako její dům. Silná osobnost.“

„Vy se na ni pamatujete?“

Přikývl. „Moc dobře.“

„Musí vám chybět.“

„Bylo by divné, kdyby nechyběla. Byla to moje babička.“ Opět založil ruce na prsou. „Jestli jste se už dost vynadívala…“ Očividně se už nemohl dočkat, až odejde.

Zmocnil se jí pocit lehkého rozladění. Ještě ne! Dosud toho až tak moc neviděla. Neurčitě se na něho usmála. „Samozřejmě. Omlouvám se. Už jdu.“ Na okamžik se zarazila a horečně přemýšlela, zda může být tak smělá a zeptat se, jestli by si nemohla udělat nějaké fotografie, případně přijít ještě jednou. „Nemohla bych…“ Opět zaváhala. „Nemohla bych přijít ještě jednou, až to bude vhodnější?“

Mířil ke dveřím. Na rozhodnutí jí zbýval pouhý zlomek vteřiny. Musela mu vysvětlit, proč doopravdy přišla. Musela mu říct aspoň něco, chtěla-li ho přimět ke spolupráci, ale byla to vhodná chvíle na promluvu, když byl tak unavený a netrpělivý? Vtom si uvědomila, že se otočil a vůbec poprvé ji pozoruje s jiskrou zájmu v oku.

„Smím vám vysvětlit, proč jsem tady?“ otázala se konečně. „Můj zájem má specifický důvod. Vím, že chcete, abych odtud už vypadla, ale slibuji, že to zabere jen pár minut.“ Doufala, že to nezní, jako by se ho doprošovala.

Opřel se o veřeje, ruce stále založené na prsou. „Pokračujte.“

„Jsem vystudovaná kunsthistorička. Zajímám se zvlášť o umělkyně, které pracovaly za války. Ženy, jako byly Laura Knightová, Dorothy Cokeová, Mary Kessellová a samozřejmě Evelyn Lucasová. Ta byla výjimečná v tom, že pocházela ze Sussexu a byla tu během bitvy o Británii; a pochopitelně nejdůležitější ze všeho je, že většina umělců, pokud ne všichni, kteří válečné události zobrazovali, byli muži. Sestavuji katalog Evelyniných prací a moc ráda bych o ní zjistila něco víc. Chci o ní napsat knihu.“ Odmlčela se a hleděla mu pátravě do tváře.

„Děláte si doktorát?“

Řekl to s lehkou ironií v hlase.

Usmála se. „Doktorát už mám.“

Když kývnutím hlavy uznal svůj omyl, pocítila zcela nepatřičný záchvěv triumfu.

„Pracuji na projektu velké biografie,“ dodala.

Chvíli mlčel a potom se zamračil. „Moje babička byla žena, která si velmi střežila své soukromí. Nechtěla, aby se lidé šťourali v jejích osobních záležitostech.“

„To chápu.“ Lucy položila tašku na zem a opřela se o kraj pracovního stolu. Lehce se předklonila, aniž si uvědomila, že její decentně rozhalená košile s vykasanými rukávy je svým zdrženlivým způsobem velmi svůdná stejně jako dychtivý výraz v její tváři. „Ale vadilo by jí to i teď? Koneckonců váš otec tohle místo zpřístupnil veřejnosti. Určitě si tedy nemyslel, že by proti tomu měla nějaké vážnější námitky, protože jinak by to snad neudělal, ne?“

„To je pravda.“ Přešlápl z nohy na nohu. „Já jsem se ale naopak rozhodl dům uzavřít, protože si velmi cením svého soukromí. Jsem spíš po ní než po otci. Navíc on tady nikdy nastálo nežil. Proto babička odkázala ten dům mně. On se o něj sice staral, to jistě, a pouštěl sem lidi, ale když zemřel, rozhodl jsem se, že ho budu používat jako víkendový dům. A nechci už, aby mi sem chodili cizí lidé.“

„Nepřekážela bych vám.“

Pozoroval ji. Celá ta situace mu byla očividně nepříjemná. „Vy jste taky malířka?“ zeptal se nakonec.

Zavrtěla hlavou. „Jsem spisovatelka. Historička. S manželem provozujeme… provozovali jsme galerii v Chichesteru.“

„Provozovali?“ Zaznamenal změnu času.

„Lépe řečeno já ji stále provozuji. Manžel před třemi měsíci zemřel při autonehodě.“

Samotnou ji překvapilo, že to dokázala říct, aniž se jí třásl hlas.

„To je mi moc líto.“ Odlepil se ode dveří, uvolnil si kravatu úplně a sundal si ji. „Takže nakonec jste z moc velké dálky nejela.“

„Netvrdila jsem, že ano,“ opáčila jemně.

Ironicky se pousmál. „Ne, to tedy ne. Když dovolíte, bude lepší, když se vrátíme do domu.“ Omotal si kravatu kolem dlaně a sevřel ruku v pěst. Pak se otočil a vykročil ze dveří.

Lucy zvedla tašku, zamířila za ním a chvilku čekala, než za nimi zamkl. Když se vrátili do domu a procházeli opět obývacím pokojem, Lucy se na něho nejistě usmála.

„Vážně mě mrzí, že jsem vás obtěžovala, když máte volné odpoledne. Až bych si pohovořila s paní Davisovou a podívala se do ateliéru, měla jsem v úmyslu vám napsat.“

Odložil kravatu na knihovnu. V pokoji vládla příjemně starosvětská, domácká atmosféra. Vsadila by si na to, že kromě nedůvěřivé paní Davisové nefiguruje v jeho životě žádná žena.

„Zřejmě doufáte, že vám poskytnu nepřeberné množství informací a zpracuji váš projekt za vás.“

Protáhla tvář. „Nechci po vás, abyste ho psal za mě, ale nepopírám, že bych vám byla vděčná za jakýkoli tip. Jak jsem už řekla, kromě starých katalogů k výstavám není čeho se spolehlivě chytit. Ani galerie Tate zřejmě nezná nic než data jejího narození a úmrtí.“

„Třeba se pídíte zbytečně a opravdu neexistuje nic, co by stálo za pozornost.“

„Něco přece existovat musí!“ Ve svém hlase zaslechla náznak zoufalství. Jeho síla ji samotnou překvapila. „Evelynina plátna za sebou jistě mají nějakou historii. Soubor Bitvy o Británii je doslova kultovní. Obrazy letecké základny ve Westhampnettu, spitfiry a tak podobně. To nejsou právě ženské náměty.“

„Ach tak, tady je vysvětlení nasnadě. Její bratr a můj prastrýc Ralph byl pilotem perutě spitfirů.“

„Aha. To jsem nevěděla.“ Lucy zaplavil pocit zklamání. Mladík na obraze byl tedy s největší pravděpodobností Evelynin bratr. V jejích představách však už figuroval jako milenec, zdroj tajemství a romantiky, a stejně tak v duchu nepochybovala o původu obrazu, který Larry koupil. Evelynin příběh zaujal její představivost tak jako nic předtím. Zpočátku to byl pouze akademický zájem, ale od chvíle, kdy na obraze objevila mladého muže s rukou na malířčině rameni a prohlédla si její ateliér i domov, se pro ni Evelyn stala skutečnou bytostí z masa a krve.

Vtom jí blesklo hlavou, že se Michaelovi stále ještě nezmínila o portrétu. Fakt, že je možná majitelkou originálu od jeho babičky, byl zcela klíčový; právě ten obraz stál za jejím rozhodnutím pustit se do zkoumání života Evelyn Lucasové, za touhou dozvědět se, do jakého kontextu v něm toto dílo zapadá, datovat jej, a pokud se jí to vše podaří odhalit, identifikovat mladého muže, jehož ruka tak láskyplně spočívá na jejím rameni.

„Žila tu už za války?“ zeptala se Lucy a bez dovolení se posadila na područku pohovky u okna. Když se jí teď podle všeho podařilo otupit hrany jeho počáteční nedůvěry, cítila se ve společnosti svého hostitele o poznání líp.

Zavrtěl hlavou. „Tehdy ještě bydlela doma u rodičů. Její otec byl sedlák tady nedaleko v Goodwoodu. Po jeho smrti ten statek zdědila, ale prodala ho a koupila si tenhle dům. Mohu vám dát adresu té usedlosti a vy můžete jít obtěžovat tam.“ Zjevnou příkrost svých slov zjemnil úsměvem. Letmo pohlédl na hodinky a ulekl se. „Promiňte, ale už musím jít. Čekám nějakou návštěvu. Když mi dáte adresu nebo nějaké kontaktní údaje, spojím se s vámi sám a dám vám nějaké tipy, kde byste mohla se svým výzkumem začít, jestli mě něco napadne.“

„Takže vám ten můj výzkum nevadí?“ Náhlá změna jeho nálady, když už se jí zdálo, že vůči ní změkl, ji zklamala, ale zároveň ji naplnilo radostí, že se zřejmě rozhodl jí s jejím projektem pomoci. Sáhla do kabelky a vytáhla vizitku galerie. „Najdete na ní moji e-mailovou adresu i telefonní číslo.“

„A vy jste kdo?“ zeptal se a prohlížel si vizitku.

„Lucy Standishová. Už jsem vám to řekla.“ Dvakrát, aby byla přesná.

Postřehl lehkou podrážděnost v jejím hlase a usmál se. „Promiňte. Moc jsem vás nevnímal.“

A pak už byla venku a on za ní zavřel dveře.

Pomalu kráčela nazpět ulicí, když vtom si všimla auta zaparkovaného na odpočívadle za tím jejím. Z vozu vystoupila jakási žena, zamkla jej a otočila se k ní. Blížily se k sobě. Vyměnily si rozpačitý úsměv, jakým se v podobných situacích častují cizí lidí, kteří se míjejí a nemohou předstírat, že se nevidí. Žena byla vysoká, štíhlá a elegantní, oblečená ve světlých hedvábných šatech. Na rameni měla velkou značkovou kabelku. Když Lucy vytahovala klíčky od svého vozu, nemohla si nevšimnout, že vůz, z něhož vystoupila, je BMW Z4. Neodolala a ohlédla se za ní. Žena právě vystupovala po schodech k Růžovému domu.

Tak přece v jeho životě někdo je.

3

6. srpna 1940

„Evie?“ Ralph našel sestru v prostoru, kde se skladovalo a zpracovávalo mléko. Ve svých jedenadvaceti letech byl o dva roky starší než Evelyn a role jejího většího bratra si vždycky užíval. „Zeptal jsem se velitele posádky a ten mi sdělil, že by ti mohl zařídit volný vstup do Westhampnettu, abys mohla kreslit tam. Vím, že Westhampnett není Tangmere, jak jsi původně chtěla, ale je to záložní letiště vzdálené pouhých pár mil odtamtud. Velitel totiž předpokládá, že kdyby ses začala objevovat v Tangmere, lidi by se mohli ptát, co tam taková mladá holka dělá. Vzhledem k tomu, že to je hlavní kontrolní stanoviště pro celý jeden sektor, pohybuje se tam příliš mnoho vyšších štábních důstojníků. Velitel proto usoudil, že Westhampnett je méně nápadný a pro kreslení by mohl být i o něco bezpečnější. Má tam základnu peruť hurikánů.“

„Já ale nechci bezpečnější místo, Rafie!“ Rozzlobeně na něho pohlédla.

„Jen poslouchám rozkazy!“ Rozhodil ruce v gestu předstírané kapitulace.

„Vím.“ Spolkla své rozhořčení, položila na zem prázdný koš, který držela v rukou, a objala bratra kolem krku. „Díky, díky, díky za to, žes mi to zařídil!“

„Padej!“ Dobromyslně ji odstrčil. „Smrdíš od krav. Taťkovi ani muk. Nevím, jestli by s tím souhlasil, a určitě by měl o tebe starost. Budeš si muset vymyslet nějakou výmluvu, proč na celé odpoledne mizíš ze statku.“

„To bude hračka.“ Oči jí svítily vzrušením. Zlatoplavé vlasy měla takřka úplně schované pod šátkem uvázaným kolem hlavy. „Na něco už přijdu. Momentálně si potřebuju opatřit spoustu věcí v Chichesteru. Tím můžu začít a vysvětlit tak, proč potřebuju benzin. Aspoň budu mít záminku na chvíli vypadnout. Jakmile budu vědět, kde to je, budu tam jezdit na kole.“ Zvedla ruku a prsty mu pročísla vlasy. „Jaká je situace? Často vídáme nepřátelská letadla. Pozorujeme přelety. Je jich strašně moc, Rafie! Nesnesu pomyšlení, že jsi někde tam nahoře. Taťka včera večer poslouchal rádio…“

„Mám jenom pár hodin volna, Evie,“ přerušil ji ostře Ralph. „Prosím tě, nech toho. Nepotřebuju poslouchat žádné oficiální komentáře.“

„Promiň.“

Zavrtěl hlavou. Když se mu teď podívala pozorněji do tváře, všimla si, jak je vyčerpaný a jak úzkostný výraz má v očích. Ucítila v prstech nutkání chopit se tužky jako vždy, když ji zaplavily silné emoce. Byl to její způsob, jak se vyrovnávat s věcmi kolem sebe, a dělala to už jako malá holčička. Rázně však svou touhu potlačila.

„Tady už jsem skončila. Jdu se umýt. Běž do kuchyně a poohlédneme se po mamce.“ Postavila koš ke dveřím a vyšla na dvůr. Stáhla si šátek, potřásla hlavou a uvolnila si vlasy, které se v jasném slunci zlatě zaleskly. „Dostala jsem dopis od kamarádky, která taky studuje malířství, od Sarah Besantové,“ prohodila přes rameno. „Proslýchá se prý, že chtějí na dobu války evakuovat Královskou akademii. Už je údajně nebaví, jak mají pořád po náletech vyražená okna. Sarah si myslí, že je přesunou na sever do oblasti jezer.“

Ralph se ostře zasmál. „To asi místní trochu vytrhne z letargie, co?“

„Místní i studenty,“ usmála se Evie.

Láskyplně na ni pohlédl. „Víš určitě, že se nechceš vrátit na školu a dokončit studium? Myslel jsem, že dostat se na Královskou akademii byl odjakživa tvůj sen.“

Založila ruce na prsou. „Potřebují mě tady. Po válce se vždycky můžu vrátit.“

Povzdechl si. Ano, potřebují ji tady, protože tu není on. Je to velmi prosté. On však nemůže být na dvou místech najednou. Není už farmář. Teď je především letec. Vedení statku se znovu ujal otec a ten potřebuje, aby mu Evie pomáhala. Přesto Ralph nesnesl pomyšlení, že je tu sestra takhle uvázaná, když by mohla být zpátky na koleji a studovat malířství, které tak miluje.

„Mamka i taťka by měli mnohem lepší pocit, kdyby ses toho všeho tady neúčastnila. Pokud budou kolej opravdu evakuovat, bude to tam mnohem bezpečnější. Měla by ses vrátit,“ trval na svém.

„Ne, Rafie, nepřesvědčíš mě. Svůj názor nezměním. Nechat otce, aby vedl hospodářství sám, by nebylo správné. Můžu malovat a zároveň mu pomáhat. Nějak to už udělám.“ Vzhlédla k obloze. Sledoval směr jejího pohledu a chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Po jasně modrém nebi pluly drobné bílé obláčky.

V roce 1938 Ralph k otcově velké nelibosti vstoupil do armády. Předtím jako jediný syn v rodině nevyužil možnosti jít po ukončení středoškolských studií na univerzitu a místo toho se vrhl na farmaření. Zničehonic ale tuto cestu opustil a dal přednost vzrušení v řadách Královského letectva. Otec a syn si spolu ne vždy dobře rozuměli. Otec nedal dopustit na staré způsoby hospodaření – co bylo dobré pro tvého děda, je dobré i pro nás. Ralph chtěl naopak zavádět moderní metody a využívat nové stroje, a tak spolu někdy bývali na kordy. Potom však vypukla válka a otcův pohled se ze dne na den od základu změnil. Najednou byl na svého syna hrdý, klepal mu povzbudivě na rameno a tichou cestou znovu převzal otěže hospodářství. Přesně to Ralph potřeboval vědět: že ho otec podporuje. Ti dva spolu uzavřeli příměří.

„Musím se vrátit,“ prohlásil najednou, sklonil se a políbil sestru na čelo. „Rodičům nic neříkej. Dá-li Bůh, uvidím se s nimi zítra.“ Usmál se. Oba mysleli na totéž. Bylo nádherné, klidné odpoledne. Příliš krásné, než aby mohlo trvat věčně. Bylo jen otázkou času, kdy vzdálené hučení motorů ohlásí další vlnu nepřátelských strojů přilétajících od jihu.

28. června pozdě odpoledne

Když Charlotte Ponsonbyová dorazila do Růžového domu, nalezla Michaela Marstona v přemýšlivém rozpoložení. Její včerejší překvapivý telefonát, jímž mu oznámila, že má nečekaně dva dny volna, i jeho spontánní návrh, ať přijede do Růžového domu a stráví je spolu, překazil Dolly a potažmo i Lucy jejich plány. Michael s Charlotte se na prahu objali, vstoupili do domu a prošli jím do zahrady.

„Povíš mi, kdo byla ta tvoje návštěvnice?“

Ten dotaz jej vytrhl ze zasnění. „Kdože?“

„Ta žena, kterou jsem odtud ani ne před deseti minutami viděla odcházet.“

„Ach, ta.“

Přimhouřila oči. „Ano, ta. Kdo to byl, Miku?“ Pokud věděla, byla Mikovou jedinou přítelkyní, jeho oficiální partnerkou na schůzkách i na večírcích, kterou jeho přátelé automaticky zahrnovali do svých hovorů i plánů, a přece stále trpěla pocitem nejistoty. Z Mikovy strany cítila jistou rezervovanost, s níž si nevěděla rady. Byl to jeho běžný způsob, jak se choval k ženám, anebo se tak choval pouze k ní? Anebo dosud váhal? Ještě se potřeboval rozhodnout? Jeho odpověď jí mnoho jistoty nedodala.

„Proč tě to tak zajímá?“

„Proto.“

„Protože žárlíš?“

„Ne! Jistěže ne!“ Pohodila dotčeně hlavou. „To sotva,“ dodala tiše a posupně se zasmála. Vlasy se jí rozlétly kolem hlavy jako zářivý závoj a na okamžik jí zakryly tvář. Měla pronikavé, lehce přimhouřené oči a ostré rysy, které byly nepopiratelně krásné, ale bylo v nich zároveň i cosi tvrdého a ona si to jasně uvědomovala – proto se až příliš sladce usmívala.

„Ta žena je vlastně docela přitažlivá, pokud má člověk pro tenhle typ slabost,“ usmál se Mike, usedl na prostou lavičku uprostřed trávníku a natáhl ruku, aby ji přiměl posadit se vedle něho. „Je to každopádně atraktivní osoba. Víš, že její manžel se před třemi měsíci zabil v autě?“ Zmlkl a zamyšleně se zamračil. Nedokázal si představit, jak se někdo může s něčím takovým vůbec vyrovnat. „Chce napsat knihu o Evii.“

Nadlouho se rozhostilo ticho.

„A to je dobře, nebo špatně?“ zeptala se a pozorně se mu zahleděla do tváře.

„Nevím.“ Předklonil se a nechal ruce volně viset mezi koleny. V ostrém slunci zavřel oči a povzdechl. Nakonec se narovnal a znovu se opřel o hrubě otesané opěradlo porostlé mechem.

„Evie je slavná, ne?“ pronesla Charlotte opatrně. „Překvapuje mě, že o ní ještě nikdo nenapsal.“

„Jednou k tomu asi dojít muselo. Ona sama se ale vždycky zdráhala mluvit o minulosti. Dobře si vzpomínám, že moji rodiče říkávali, jak málo toho o ní vědí. Dokonce ani bulvár o ní nepsal, proboha! Rázné, široké tahy štětce, to bylo vše.“ Mike se volbě těch slov krátce zasmál.

Charlotte pozvedla obočí. Lehce setřásla z nohou sandály na klínku a naklonila se k němu. „Jsme to ale dva blázínkové, co tu sedí v pracovních uniformách,“ zašeptala. „Nepůjdeme se raději převléknout do něčeho pohodlnějšího?“

Chvíli neodpovídal. Po očku na něho pohlédla, aby zjistila, zda vůbec slyšel její otázku.

„Jestli tady kolem začne čmuchat, nebude už v našich silách ji zastavit,“ ozval se konečně. „Člověk nikdy neví, jaké kostlivce tu může vykopat.“

„Proč by měli existovat nějací kostlivci?“ Charlotte už ten hovor začínal unavovat. Vyskočila a chytila ho za ruku. „Vlastně čím víc kostlivců, tím líp. Všechno je hned mnohem víc vzrušující. Aspoň by to zvedlo cenu jejích obrazů.“

Vzhlédl k ní. Líbilo se mu, když si rozpustila vlasy z přísného uzlu, který nosila v pracovní době. „Tak jo, už jdu.“ Zdráhavě vstal a dovolil, aby ho odtáhla zpátky k domu.

Když byli nahoře, rozhlédla se po malé ložnici se starodávnými okny, zakrytými závěsy z potištěné bavlněné látky. Růžový dům by potřeboval dobrého stavitele, který by ho důkladně zmodernizoval, napadlo ji. Vždyť tu, proboha, není ani sprcha! Vtom zaslechla zvuk napouštěné vody a vrzání dvířek prádelníku. Mike pokaždé zapomněl, kam uložil sprchový gel i cokoli jiného. Potíž s tímhle domem tkvěla v tom, že to bylo pouhé víkendové stavení. Byl nevyhovující, malý a nepohodlný. Potřeboval by velkou očistu a pak dobrého bytového architekta se smyslem pro všechny vymoženosti moderního bydlení. Kdyby se dům chytře zrekonstruoval a o hodně zvětšil, mohl by z něj být pěkný domov.

S Mikem se znali teprve krátce a jejich vztah se rozvíjel v ryze městských kulisách. Mikův londýnský byt se zahradou ve čtvrti Bloomsbury dokonale splňoval její představy o pohodlí a moderním bydlení. V hloubi duše už začínala přemýšlet o jejich společné budoucnosti, jež by měla rozhodně delší trvání než jakákoli jiná známost, kterou až dosud zažila. Což ji vždy přivádělo zpět k obavám ohledně hloubky jeho citů k ní. Pomyslel někdy na manželství? Nikdy o tom spolu nemluvili, ale co kdyby – pouze kdyby – si jednou řekli ano? Co potom?

Mike pracoval jako reklamní agent ve středně velké, ale dobře zavedené firmě se širokým portfoliem zákazníků. Byl inteligentní, přitažlivý, sebejistý a talentovaný, nicméně v jistých oblastech života poněkud rezervovaný. Měl rád svou práci, a ač ho Charlottina společnost těšila, ona sama si občas kladla otázku, zda je jí skutečně bezvýhradně oddán; a když na to přijde, jestli mu stoprocentně záleží i na Londýně a na jeho práci. Vrátila se však ke svým úvahám ohledně budoucnosti. Dojíždění nepřicházelo v úvahu. Z jejího pohledu to bylo odtud příliš daleko, ale kdyby jednou měli děti, byla by víc než šťastná, kdyby s nimi mohla trávit aspoň část týdne na venkově. Ale jen část, protože manžel ve městě a žena na venkově, to je spolehlivý recept na pohromu, to věděla jistě. Nicméně zahrada, místní dětská parta a dobré školy, to by dávalo smysl. Pro takový život se rozhodli i někteří z jejích přátel a ona musela přiznat, že ji ta představa láká.

Po špičkách přešla k velké komodě, která vévodila místnosti, usazená na nerovných prknech podlahy, a otevřela horní zásuvku. Byla plná zaprášených knih. Evie Lucasová zemřela už před lety, a přesto byl dům stále plný jejích věcí jako nějaký zatracený svatostánek! Nu, teď se rýsovalo řešení. V duchu si představila, jak se dole na ulici nakrátko schází s Mikovou odpolední návštěvnicí, vysokou a štíhlou ženou s pobledlou pletí, rovnými tmavými vlasy, pěknými rysy a velkýma očima – Charlotte si vždycky všímala, jaké mají ženy oči –, dokonce krásnou, která však není jeho typ. Proč neponechat na ní, aby všechno tohle harampádí utřídila?

Když se s Mikem poznali a ona zjistila, že měl slavnou babičku, jejíž obraz visí v galerii Tate, ihned si představila dům plný obrazů za miliony. Když se však o té představě zmínila před Mikem, vybuchl smíchy. „Kdyby to byla pravda, byl bych dnes boháč! Bohužel tam žádné obrazy nejsou! Ví Bůh, kam se poděly. Mám podezření, že Evie nějaké prodala. Řekl bych, že musela na stará kolena dost šetřit. To se ale stává, že? Umělci bývají zaživa chudí a hodnota jejich děl stoupne teprve po jejich smrti. Abych byl upřímný, nemohu se ubránit dojmu, že jako malířka nebyla nijak zvlášť ceněná. Obrazy, které v domě zůstaly, zdědil bratranec.“

Charlotte se přistihla, jak přechází po pokoji, dotýká se prsty nábytku a bere do ruky různé drobnosti, které pak schválně pokládá jinam s vědomím, že až se Dolly vrátí, bude je pracně vracet na jejich původní místa – přesně tam, kde je Evie před lety zanechala. Zatracená Evie! Byl by to tak pěkný dům, nebýt jejího zhoubného vlivu, který se tu nade vším vznášel. V ideálním případě by měli všechno vynosit na zahradu a spálit. S tím by ovšem Mike rozhodně nesouhlasil.

Přelétla zrakem jednotlivé kusy nábytku. Mohlo by se jí ale podařit Mika přesvědčit, aby je uskladnili v ateliéru, a místo nich by si pak mohli pořídit nějaké opravdu pěkné designové kousky, které by vybrali společně a celý charakter místa tím proměnili. To by byl začátek. A kdoví? Třeba by to stačilo. Mike by ten dům konečně začal vnímat jako jejich a ne Eviin. Usmála se. Možná je načase začít trousit dobře cílené poznámky o tom, že staré zaprášené závěsy a prošlapané koberce nejsou právě to, co oba do začátku společného života potřebují.

„Miku!“ zavolala. „Miku, mám nápad.“ Vešla do koupelny a posadila se na kraj staré oprýskané vany. Sklonila se s úmyslem políbit Mika, sedícího v ní se zavřenýma očima a s koleny až téměř u brady, přičemž ji napadlo, že by nebylo od věci dát tu vanu nově vysmaltovat.

„Mám prima nápad. Co kdybychom to tu tak trochu pročistili? Pomůžu ti. Projděme ten dům a přestěhujme Eviiny věci do ateliéru. Pak bys třeba mohl říct té své ovdovělé správcové, ať se tím vším ještě jednou probere a odnese si, co bude chtít. Získáš tak aspoň nějaký prostor, o kterém budeš moct říct, že je tvůj. Ten dům je tak malý!“

Odmlčela se, zatajila dech a přejela prstem po pěně na vodní hladině. Ticho se nesnesitelně protahovalo. Sklonila se, aby ho políbila na ústa, když vtom ji s výbuchem smíchu strhl k sobě do vany a voda, která vyšplíchla ven, se rozlila všude po podlaze.

Odpověděl jí teprve zadlouho, když leželi nazí v posteli a pozorovali slábnoucí večerní světlo.

„To je docela dobrý nápad. Když jsem tady, opravdu na mě odevšad vane Eviin duch – je to stále ještě její dům,“ pronesl zamyšleně. „Ateliér si může nechat. To mi přijde fér. Ale máš pravdu. Dusí mě. Co kdybych příští týden zavolal Lucy Standishové a řekl jí, že tu se svým výzkumem může kdykoli začít? Pokud tu bude přes týden, když my jsme v Londýně, nebudeme si překážet.“

Teprve později ho napadlo, co by si asi o tom plánu pomyslela Dolly Davisová.

10. srpna 1940

Nepřátelská letadla útočila od časného úsvitu. Ralphova peruť vzlétala už potřetí v rychlém sledu a on měl pocit, že se mu snad samým napětím rozskočí hlava. Ze smrtící směsice úzkosti, vzrušení a nervozity se mu jako vždy svíral žaludek. Členové pozemní posádky přichystali stroje v rekordním čase. Zkontrolovali, zda nejsou poškozené, doplnili palivo i munici a opětovně je nastartovali, aby byly připraveny ke vzlétnutí. Mechanik i jeho pomocník, kteří pečovali o jeho spitfire, už stáli u letadla. Zaregistroval jejich povzbudivé úsměvy i palce ukazující vzhůru. Zbývalo mu už jen sebrat nafukovací záchrannou vestu a přílbu, vyskočit na křídlo, vklouznout do kokpitu, vtěsnat se na sedadlo, připoutat se a rychle nastartovat. Ostatní letadla už mezitím rychle rolovala po ploše a jedno za druhým se odlepovala od země. Nad letištěm i vysoko na obloze hřměly motory. Tenhle okamžik miloval – to vzrušení, když s řadicí pákou v ruce a za řevu dvanáctiválcového motoru merlin od firmy Rolls Royce vzlétal v malém, rychlém jednomístném stroji k obloze. Pokaždé, když se něčí podvozek v pořádku zatáhl a letadlo za letadlem prudce vystoupalo vzhůru, aby zmizelo v dálce, rozlila se v něm vlna nesmírné radosti.

V uších mu zapraskal hlas velitele: „Peruť ve vzduchu.“

Soustředil se na let ve formaci. Každou chvílí jemně korigoval svou pozici. Uvolnil se a vychutnával si radost ze své zručnosti i z technické dokonalosti letounu. Ozvalo se další zapraskání a tentokrát se hlásilo řídící středisko. „Přes sto padesát nepřátelských strojů. Přibližují se ve výšce čtyři tisíce metrů. Konec hlášení.“

Ralph se chmurně pousmál. Cítil, jak se mu žaludek svírá ještě silněji. Stoupal stále výš a výš. Teď už si musel nasadit kyslíkovou masku. A pak je najednou v dálce před sebou uviděl, dlouhé řady černých teček, jak se nezadržitelně zvětšují. Sevřené formace bombardérů doprovázely bojové stíhačky. Vypadalo to, že většina z nich jsou dorniery a messerschmitty. A proti nim on, jeden z perutě čítající pouhých dvanáct letadel. Zvládnout by to však mohli. Vždyť se k nim přidají i další letky z jiných základen a všichni dohromady ty grázly zaženou.

Přesně to udělají.

Cítil klid, ledový klid.

A náhle byli uprostřed nepřátel.

„Rozpustit formaci! Rozpustit formaci!“ třeskl radiový rozkaz. Nikdo z nich nepotřeboval pobízet. Přišla chvíle, kdy bylo třeba zapomenout na pečlivě udržovanou formaci. Odteď tu byl každý sám za sebe. Ralph se s prstem na spoušti vznesl v honbě za nepřátelským letounem do výše, soustředěn jen a jen na svůj cíl. Proplétal se mezi desítkami řvoucích, uhýbajících a kličkujících letadel a bedlivě sledoval situaci před sebou, vpravo, vlevo, nad sebou, pod sebou i vzadu.

* * *

Hluboko dole, na dvoře statku, se Rachel Lucasová při věšení prádla na okamžik zastavila a zahleděla se na vzdálené nebe. Slyšela, jak kdesi za Southamptonem vybuchují bomby a hřímají protiletadlová děla. Nějakou chvíli pozorovala oblohu a naslouchala řevu motorů a štěkotu lehkých kulometů. Zahlédla čáry střel svištících oblohou i šmouhy černého kouře, jež po sobě zanechávaly zasažené stroje. Tam nahoře umírali muži. Většina z nich byli ještě chlapci. Zahlédla jedno letadlo, jak se rychle vzdaluje od místa boje, za sebou kouřovou stopu, a řítí se zcela nekontrolovaně ve zběsilých spirálách dolů. Je to jeden z našich, nebo někdo z nepřátel? Bylo to příliš daleko, než aby tam mohla dohlédnout. A tak zatímco se letadlo kdesi v Downs zabodlo do pole, odříkala v duchu tichou modlitbu za vyhaslý život.

Prosím tě, Panebože, bdi nad Rafiem. Nenech ho zemřít.

Před třiadvaceti lety zahynul daleko ve Francii v jiné válce její bratr. Teď všichni sledovali, jak na obloze nad jejich hlavami umírají jejich mladí muži a synové. To není spravedlivé, pomyslela si. Nic z toho není spravedlivé.

* * *

Letci si brzy zvykli na mladou štíhlou dívku s pěknými vlasy, v jezdeckých kalhotách, lněné košili a svetru přehozeném přes ramena nebo uvázaném okolo pasu. Objevila se už asi třikrát a svoje staré kolo vždycky nechala stát v letištním areálu u jednoho z plechových hangárů, zvaných Nissenovy kryty. Tento sloužil členům posádky jako společenská místnost. Jednou kolo opřela o zeď starého statku, z něhož byla nyní důstojnická kantýna. Plynovou masku nechala pokaždé viset na řídítkách a nenesla si nic než skicák, tužky a uhel nebo pastely, s nimiž potom pracovala. Kreslila letadla, příslušníky pozemní jednotky i piloty. Byla přátelská a s muži občas prohodila pár vtipných slov, ale když kreslila, nedovolila, aby ji kdokoli vyrušoval. Poradní výbor pro válečné umělce si velmi přísně vybíral členy oficiálního válečného uměleckého týmu, a šlo-li o ženy, byl ještě přísnější. Věděla, že chce-li se do tohoto vysněného týmu začlenit, měla by zachycovat pracující v továrnách, statečné muže a ženy v ulicích měst nebo lidi žijící pod neustálou hrozbou invaze. Ji však fascinovala letadla, a měla-li porazit muže a dostat se na seznam komise, musela být dvakrát lepší než oni.

Od té doby, co jí Ralph opatřil povolení kreslit na letišti, vracívala se rovnou do podkrovní místnosti na statku, kterou jí otec s Ralphem po jejím návratu z umělecké školy přestavěli na ateliér. Získala tak místo, kde mohla malovat, kde měla své soukromí a kde se mohla soustředit na práci, aniž ji rozptyloval každodenní ruch na statku. Udělali jí i střešní okno, které bylo teď večer samozřejmě zatemněné, ale měla tu elektrické žárovky, jež visely ze stropních trámů, napájené z generátoru v přístěnku, takže zde bylo dost světla na to, aby mohla podle svých skic malovat obrazy.

Plátna, jež si přivezla z akademie, měla opřená o stěnu. Byly to většinou portréty a pouze malou část z oněch obrazů tvořily venkovské scenérie. Na některých se jasně podepsal vliv jejích současných hrdinů, jako byli John Nash či Graham Sutherland, avšak na jiných už byl jasně patrný její rodící se styl. A byli tam ptáci. Její vůbec první kresby zachycovaly ptáky v letu. Studovala je nad okolními poli, lesy, nad mořem i nad povlovnými svahy svých milovaných Downs. Právě tam poprvé zahlédla peruť bojových letounů, jak na pozadí sytě modré oblohy krouží nad statkem jako vlaštovky spouštějící se střemhlav za hmyzem, a věděla, že je musí namalovat.

Šestikilometrová jízda na kole domů ji sice unavila, ale to nebyla žádná výmluva. Čekala ji práce na statku. Vyběhla nahoru do ateliéru, položila skicáky na stůl a sešla zpátky do kuchyně. U sporáku stála matka a míchala hrnec polévky. Vzhlédla.

„Zdá se, že dnes odpoledne se něco semlelo,“ pronesla s chmurným náznakem úsměvu.

Rachel Lucasová byla vysoká, statná žena, bezvýhradně oddaná svému manželovi a dvěma dětem. Svou lásku k nim skrývala pod maskou rozmrzelé zdrženlivosti a ráznosti. Nikdy by nepřiznala, že má o Ralpha strach, a nechtěla by po něm, aby jí po každé sveřepější letecké bitvě posílal vzkaz. Nepřipouštěla si ani pochybnosti ohledně Eviiných návštěv na letecké základně uprostřed bojových operací.

„Volal Eddie,“ pokračovala. „Říkal, že přijel na pár dnů z Londýna a staví se na večeři. Taťka právě začal dojit.“

Evie přistoupila k matce a vtiskla jí letmý polibek na čelo. „Půjdu se podívat, jestli nepotřebuje vystřídat.“ K její úlevě tu teď měli na dojení jen dvě krávy.

„Budeš tak hodná, drahoušku? Vím, že si to nechce přiznat, ale bez Ralpha a dalších mužských, kteří by mu pomáhali, je toho na něj opravdu moc.“

„Proto jsem tady, mami.“ Evie se natáhla pro pracovní oblečení, jež viselo na vnitřní straně dveří, a hvízdla na dva psy ležící na kamenných dlaždicích. „Kdy se tu objeví Eddie?“

Rachel se nad tou nevinnou otázkou upjatě pousmála. „Na to, abys taťkovi pomohla, máš času dost.“

Eddie Marston byl vysoký a chodil lehce nahrbený jako člověk, který se ve svých osmadvaceti letech cítí mnohem starší. Měl rovné tmavé vlasy a šedozelené oči, které se za drátěnými obroučkami zdály větší. Jeho rodiče se s Lucasovými přátelili a hospodářství jeho otce na východě sousedilo s jejich polnostmi. Eddie však o farmaření nejevil zájem a provoz statku raději přenechal svým dvěma sestrám a houfu děveček. Poněvadž v dětství prodělal spalničky, po nichž mu zeslábl zrak, neprošel vstupní zdravotní prohlídkou do armády a místo regulérní vojenské služby jej poslali sloužit na Ministerstvo obrany. Nebylo žádným tajemstvím, že má pro Evii slabost. Evie byla o deset let mladší a její city k němu už tak zřejmé nebyly. Jeho společnost ji sice očividně těšila a jeho pozornost jí lichotila, ale nebyla si jista, zda k němu cítí i něco hlubšího. Po celou dobu s ním nicméně s chutí flirtovala.

Teď seděl v kuchyni vedle ní, a zatímco čekali, až jim Rachel nalije polévku, pyšně se rozhlédl a vytasil se se svým překvapením. „Vzal jsem pár z tvých kreseb do Chichesteru a ukázal je jednomu příteli, o kterém jsem se ti zmiňoval.“

Evie rychle vzhlédla. Nechtěla se s těmi kresbami rozloučit, ale Eddie dovedl být velmi přesvědčivý.

„Líbily se mu. A myslí si, že má potenciálního kupce. Nechal jsem je zarámovat a dojednal jsem, že se zisk o tyhle náklady nebude snižovat.“

Eviin otec přimhouřil oči a zahleděl se přes stůl na Eddieho. Syn jejich souseda začínal být v domě příliš častým hostem a na jeho vkus se choval až moc familiárně. „Pokud si dobře vzpomínám, Evie říkala, že si ještě musí rozmyslet, jestli chce ty kresby prodat. A pokud mě neklame paměť, pocházely některé z jejího školního portfolia.“

„Tati, dokážu mluvit sama za sebe,“ napomenula ho Evie trochu vyčítavě.

Eddie si vzal kousek chleba z talíře mezi nimi a nonšalantně přikývl. „Pamatuj ale, Evie, že když ve věci prodeje těch obrázků změníš názor, nebude to vypadat dobře. Takhle skvělý úvod hned na začátku tvé kariéry má cenu zlata. Vaše dcera je talent, pane!“ usmál se na Dudleyho Lucase. „Pokud to ale ve světě umění chce někam dotáhnout – a ona by mohla –, pak platí, že čím dřív začne prodávat, tím líp.“

Rachel se zvedla, přičemž snad až příliš energicky odstrčila židli po kamenné dlažbě. „Jistěže by mohla. Je patřičně ctižádostivá, viď, Evie? Ale Dudley má pravdu. Musí se rozhodnout sama.“ Kosý pohled, který po Eddiem vrhla, nebyl nijak přátelský.

„Byla bych ráda, abyste o mně nemluvili, jako bych tu nebyla!“ ozvala se Evie podrážděně. „Já se dokážu rozhodovat sama. Ano, Eddie, prodej ty kresby, prosím.“

Eddie se pohodlně opřel a samolibě se usmál. „Nebudeš toho litovat, zlatíčko.“ Pohlédl krátce na Dudleyho a v jeho očích se mihl záblesk triumfu.

Teprve na odchodu se mu v chodbě naskytla příležitost prohodit pár slov s Evií. „Už máš hotové ty obrazy z letiště?“

Zavrtěla hlavou. „Pracuju na nich.“

„Kdy mi je dáš k dispozici?“

„To nevím.“ Zaváhala. „Problém je v tom, že velitel perutě ve Westhampnettu říká, že bych měla být opatrná. K tomu, co dělám, prý v podstatě nemám oprávnění, i když jeho povolení mám. Údajně to není tak úplně totéž.“

„Jako když se políbíme, co?“ Eddie jí položil ruce na ramena a přitáhl si ji k sobě.

Evie se mu bez okolků poddala. Vlastně se jí docela líbilo, když ji líbal. Bylo to vzrušující a tak trošku napínavé. Byl o dost starší než ona a nepochybně i mnohem zkušenější. Její tápavá milostná dobrodružství z doby studia malířství jí připadala veskrze neuspokojivá, a to i tehdy, když při nich zašla „až do konce“, jak to nazval jeden hoch, a ona nezažila dost vztahů, aby si uvědomila, že spočinout v náruči někoho, kdo – ač vášnivý a rázný – ji ani trochu nepřitahuje, ještě nezaručuje, že přeskočí ta správná jiskra. Eddie byl solidní, pohledný mladý muž. Měl pěkné vystupování a se svými pravidelnými rysy, čistou pletí a malým knírkem pod nosem působil velmi kultivovaně. Vyzařovala z něj sebejistota. Evie si jen občas kladla otázku, jak se to všechno srovnává s jeho tvrzením, že má chatrné zdraví a slabý zrak – ač po většinu času nosil brýle, nebylo tomu tak vždy a zdálo se dokonce, že vše bez problémů zvládá i bez nich. Lékaři ale jistě věděli, co činí, když jej zprostili služby ve vojsku, a on by byl bezpochyby pro kterékoli oddělení na Ministerstvu obrany, kde pracoval, přínosem.

„Evie!“ Rezolutní hlas jejího otce ji přiměl se od něho odtáhnout.

„Uvidíme se zítra,“ zašeptala.

Eddie se usmál. Natáhl ruku a lehce se dotkl jejích vlasů. „Tak ahoj, zlatíčko.“

Zamyšleně ho pozorovala, jak nastupuje do svého elegantního malého wolseleye a vyjíždí ze dvora. Věděla přesně, o co mu jde. Chtěl ji mít v posteli, ale ještě víc mu záleželo na přístupu k dalším jejím kresbám. Obě představy měly něco do sebe. Prozatím si však nebyla jista, jak se ke každé z těch dvou záležitostí postavit.

4

Neděle 30. června

Lucy se zničehonic probudila a zůstala ležet s očima upřenýma do stropu. Srdce jí bušilo úzkostí. Sen, pokud to byl sen, byl pryč. Zapátrala v mlhavé prázdnotě své paměti, ale nic tam neobjevila. Natáhla se pro budík na nočním stolku a natočila ho směrem k sobě. Ukazoval tři čtvrtě na tři. V podkrovní místnosti se stropními trámy bylo horko. Noc byla nezvykle klidná. Dole za okny projelo auto. Zvuky pneumatik a motoru pomalu utichaly v dálce. S povzdechem vstala z postele a zamířila k oknu. Dokonce i tady, poblíž centra, byla ulice o dvě poschodí níž tichá a prázdná.

Zaslechla, jak v pokoji za ní cosi zavrzalo. Otočila se a upřela oči do tmy. Nic tam nebylo. Prkna podlahy v tomto starém, zrekonstruovaném domě vrzala neustále. Smutně se usmála. Kdesi daleko poblíž zahrad biskupského paláce zaštěkal pes.

Náhle si uvědomila, že v ložnici není sama. Na pokraji zorného pole postřehla jakýsi pohyb. Znovu se rozhlédla a zatajila dech. V nohách její postele se pomalu vynořil stín, téměř průsvitná postava. Polkla.

„Larry?“ zašeptala.

V místnosti panovalo hluboké ticho.

„Larry, miláčku?“

Nebyl to však Larry. V tlumeném světle, které sem dopadalo z malého parkoviště, zahlédla na zlomek okamžiku hubenou, hranatou tvář a modrošedou uniformu královského letectva. Potom stín zmizel.

Chvějící se rukou rychle nahmatala vypínače a napůl oslepená světly, jež se rozzářila, se vyděšeně rozhlédla kolem sebe. „Blázínku!“ zašeptala. „Jenom si něco představuješ.“ Vtom si uvědomila, že se jí roztřásly ruce.

Oči se jí zalily slzami. Zjišťovala, že se celá nekontrolovatelně chvěje, přestože noc je teplá. „Larry?“ Hlas se jí zlomil a ona se rozplakala.

Sestoupila po úzkých schodech z půvabné podkrovní ložnice, kterou si s Larrym do nejmenšího detailu vymysleli a kde pak spolu tak rádi trávili chvíle plné radosti, vešla do kuchyně v prvním patře a rozsvítila. Nehybně stála s očima upřenýma na dveře do ateliéru. Byly zavřené. Ta postava zřejmě patřila do jejího snu. Jak jinak. Uvědomila si, že identita mladého muže z portrétu jí nedává spát a s myšlenkou na něj dokonce i usíná. Jistěže se jí zdálo o něm.

Odhodlaně zamířila k ateliéru a dřív, než by si to stačila rozmyslet, strčila do dveří a otevřela. Natáhla ruku a rozsvítila. Ze stojanu na ni hleděla Evie se zvídavě pobaveným výrazem. Mladý muž za ní měl oči jen pro dívku sedící na bráně před ním. Nikdo vně obrazu ho nezajímal.

Lucy se plaše rozhlédla, jako by se bála, že tu uvidí stínovou postavu z ložnice, ale ateliér byl prázdný. Zabloudila zrakem zpět k mladíkovi s jasně modrýma očima a ztěžka polkla. Snažila se zklidnit a logicky uvažovat. Tenhle hoch měl pěkné vlasy, hranatou tvář a statnou postavu. Muž, kterého zahlédla stát v ložnici, měl vlasy i oči tmavší a byl štíhlejší. Zahlédla ho jen na zlomek okamžiku, ale to stačilo, aby viděla, že to není mladík z obrazu. Nebyl to ani Larry.

Náhle se zachvěla strachy. Ta postava musela být součástí jejího snu, a přesto jí ten muž na chviličku připadal tak skutečný! Vyšla pozpátku z ateliéru a v kuchyni si natočila sklenku vody. Zatímco pila, otočila se zpátky ke dveřím. Ve snaze se uklidnit se zhluboka nadechla, odložila sklenici a vrátila se do ateliéru. Byl stále prázdný. A Evie na ni dál hleděla z plátna pohledem plným tajemství. A nevraživosti? Snad. A co ten mladý muž za ní? Měla pocit, jako by Evie ani nevěděla, že tam je.

Tak kdo byl ten tmavovlasý mladý muž – ten druhý, ten v její ložnici?

Znovu si bolestně uvědomila, jak je byt bez Larryho prázdný. Náhle se jí zmocnila panika. Než si to stačila uvědomit, držela v ruce telefon.

„Robine? Já se hrozně bojím. Mohl byste přijít?“

„Lucy? Co se děje?“ Mluvil zastřeným, ospalým hlasem.

„Prosím!“ Jednala iracionálně. Říkal jí to její rozum, ale strach byl silnější.

Jakmile položila telefon, už litovala, že mu volala. Úplně zapomněla, kolik je hodin. Zachovala se jako hloupá, sobecká husa.

Robin dorazil během deseti minut. „Co je, Lucy?“ Vyběhl po schodech z přízemní galerie a za ním jeho partner Phil.

Lucy stála uprostřed kuchyně a ještě se chvěla. „Jsem hloupá. Neměla jsem vás volat.“

„Říkala jste, že se bojíte. Co se stalo?“ Robin ji vzal kolem ramen. „No tak. Povídejte. Teď je tu hodný strýček Robin.“

„Měla jsem noční můru. Hloupou noční můru,“ vypravila ze sebe. „Zničehonic jsem se probudila a zdálo se mi, že vidím nějakého muže, jak stojí u mě v ložnici. Ihned zmizel a mě napadlo, že to musel být duch.“ Na okamžik mu zabořila tvář do svetru na rameni. Cítit přítomnost jiné lidské bytosti ji uklidňovalo a ona na chvíli zatoužila, aby tak mohla zůstat. Přinášelo jí to pocit bezpečí. Jen s velkým sebezapřením se od něj odtáhla. Uvědomovala si, že oba muži na ni upřeně hledí.

„Larryho duch?“ zeptal se Robin tiše.

Zavrtěla hlavou. Jednou, když měla špatný den, se mu svěřila, jak strašně touží Larryho opět uvidět, jak si je jista, že se k ní zase vrátí, a jak moc ji Larry stále miluje. On se však nevrátil.

Viděla, jak se po sobě Robin s Philem dívají.

„Jsem blázen. Vím, že jsem šílená. Byl to jen sen. Musel to být sen. Neuvědomila jsem si, kolik je hodin. Neměla jsem vám volat. Omlouvám se.“

„Jsem rád, že jste to udělala. K čemu jinému jsou přátelé?“ pronesl Robin jemně.

„Jak vypadal ten muž?“ zeptal se Phil, přitáhl si židli a posadil se ke stolu kousek od ní. Opřel se lokty o stolní desku, předklonil se a soustředěně jí hleděl do tváře. Měl široká ramena, statnou postavu a vlnité plavé vlasy. Byl citlivý. A přitom stál nohama na pevné zemi. „Dokážete si vzpomenout?“ Ani on, ani Robin se jí nesmáli.

Znovu vysvětlila, co se stalo. Robin mezitím zamířil k rychlovarné konvici, natočil do ní vodu, zapnul ji a vytáhl ze skříňky tři hrnky. Potom se otočil a zabloudil zrakem ke dveřím do ateliéru. Byly zavřené.

„Nu…,“ řekl, když jí podával šálek čaje, „…co kdybychom tam s Philem zašli a trochu se porozhlédli, jen abychom se přesvědčili, že je všechno v pořádku a vy můžete klidně spát?“

Mdle se usmála. „Byl u mě v ložnici.“

„Tak se podíváme napřed tam.“ Phil vstal.

Nechala nahoře svítit světla. Místnost byla prázdná, postel rozestlaná, ale nebylo tam nic, čeho by se měla bát. Když prohledali ložnici a nahlédli i do vedlejšího pokoje a koupelny, sešli po schodech zpátky do prvního patra a zamířili do ateliéru. Prosklené plochy mezi stropními trámy odrážely světla bodových reflektorů na pozadí noční tmy, jež vládla za okny. Obraz na stojanu byl tichým svědkem jejich počínání.

„Když nevypadal jako tenhle chlapík nebo Larry, jak tedy vypadal?“ zeptal se Robin.

„Byl to někdo jiný. Nebyl to muž z Eviina obrazu. Měl sice stejnou uniformu, ale úplně jinou tvář.“

„Zkoušel na vás promluvit?“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

„Vy myslíte, že to byl duch?“ zašeptala.

Robin na ni chvíli zamyšleně hleděl. „Nevím, co si mám myslet. Asi máte pravdu a ten muž patřil do vašeho snu, ale sny někdy přinášejí i nějaké poselství, že?“

Připadala si zmatená. „Neříkal nic. Byla jsem v šoku. A přesvědčená, že si se mnou zahrává moje představivost. Teprve když jsem přiběhla sem a podívala se znovu na ten obraz, uvědomila jsem si, že to byl někdo jiný, a propadla jsem panice.“

„To je zajímavé,“ prohodil Phil a zamyšleně se napil ze svého šálku. „Myslíte, že je třeba někde jinde na tom obraze? Třeba za jejím druhým ramenem?“

Robin se pochybovačně zachmuřil. „Není tam dost místa. Podívej se na kompozici té malby. Takhle to mělo být, když to Evelyn namalovala. Bez něho je příliš nalevo a za ní je velký prázdný prostor. Vsadím se, že právě toho si Larry všiml. Muselo mu připadat, že tam není něco v pořádku. Měl na to fantastické oko. Hned by zpozoroval, že tam něco není v rovnováze. Proto si možná myslel, že to přece jen nebude Lucasová. Musela si to rozmyslet, když už byl namalovaný. Třeba se pohádali.“ Natáhl se a vzal Lucy za ruku. „Víte, co to znamená, Lucy, viďte? Musíte odhalit historii toho obrazu. Kdo byli ti muži a co pro Evii znamenali. Ten chlapík třeba chce, abyste o tom napsala knihu.“

Když na ni úkosem pohlédl a uviděl její bílou tvář, povzbudivě se na ni usmál. „Nebudete se tu už dnes sama bát? Anebo co kdybyste šla raději k nám?“ V pravý čas se zarazil a už neřekl: „Třeba ten chlapík naopak nechce, abyste tu knihu napsala.“

Lucy zavrtěla hlavou. „Nemůžu odtud odejít, Robine. Vy víte, že nemůžu.“

„Pak tady zůstaneme s vámi.“ Vždy praktický Phil uchopil konvici a nalil Robinovi plný šálek čaje. „Vyspíme se v obýváku.“

„Budete tak hodní?“ Nechtěla to říct. Vyklouzlo to z ní dřív, než si to uvědomila. Nechtělo se jí přiznat, jak ji to, co se přihodilo, vyděsilo. Stát tu s nimi u stolu v kuchyni byla jedna věc. Osamět v domě s vrzajícími schody a praskajícími podlahovými prkny však bylo něco úplně jiného.

„Samozřejmě, že budeme. Jestli se ten hoch v modrém o něco pokusí, pěkně ho zaskočíme,“ zasmál se krátce Phil.

Zavrtěla hlavou. „Jste nenapravitelní.“

„Vždycky.“

„Ale díky.“

13. srpna 1940

Dne 18. června pronesl Churchill projev, v němž národu sdělil, že bitva o Francii je minulostí a začíná bitva o Británii. Celá země týdny čekala a pak, 13. srpna, začaly první masivní údery. Nad kanálem La Manche se nemilosrdně rozehřměly mohutné formace německých stíhaček a bombardérů. Některé letěly na Londýn a jiné na Dover, Southampton a Portsmouth, ale většina cíleně a neomylně mířila na řetěz leteckých základen sloužících k obraně jižní Anglie. A Ralph se ocitl v první linii.

* * *

Evie seděla na prázdném benzinovém barelu před letištním barákem, když vtom uvnitř zazvonil telefon. Všichni muži okolo rázem ustali v činnosti. Evie přestala kreslit, ruka jí strnula nad papírem a ona v duchu počítala.

Slyšela tlumený hlas, jemuž nebylo rozumět, potom někdo práskl telefonním sluchátkem a ozval se jediný výkřik: „Poplach!“

Ten den to bylo už potřetí.

Polkla a dala se znovu do kreslení. Silou vůle se snažila udržet si pevnou ruku. Se všemi těmi hochy se velmi sblížila. Usmívali se na ni, když kreslila, a mezi jednotlivými vzlety s ní vtipkovali. Byli přátelé. A někteří z nich se už téměř jistě nevrátí. Během předchozích tří dnů zahynulo jedenáct pilotů a většina letadel byla poškozena nebo zničena. Členové pozemní posádky jen taktak stíhali doplnit do zbylých strojů palivo a munici. A piloti měli sotva čas na šálek čaje. Evie si ostrouhala tužku, obrátila list a snažila se soustředit na svou činnost. Nechtěla připustit, aby ji ovládlo vzrušení. Nesmí dát najevo, jak se o ně bojí. Její povinností bylo být neviditelná, dokonale profesionální. Lehkou rukou črtat skici uhlem. Jednoho muže, jak si nasazuje leteckou přílbu; jiného, jak si uvazuje kolem krku šálu. Traktor odtahující z dráhy tankovací nádrž. Startující stroje. Letištní personál vytahující zpod kol letadel klíny. Stále rozmazanější vrtule strojů nabírajících na rychlosti a odlepujících se od země. Zbytek letky hurikánů, teď již ani ne celou peruť, stoupající k nebi, zatímco v dálce se kvílivě rozeznívají sirény.

Jeden z mechaniků se zastavil za jejími zády a zadíval se na kresby. „Dnes odpoledne přiletí nová peruť. Peruť 911. Viděla jste ty dva velké letouny Harrow, které dnes ráno dorazily s přípravnými pozemními jednotkami a veškerou jejich výstrojí?“ zeptal se a ukázal rukou. Zahleděla se na dvě veliká letadla zaparkovaná bok po boku u řady vzrostlých stromů. „Bude to peruť spitfirů jako ta, k níž náleží váš bratr. Něco nového, co budete moct kreslit. Naši chlapci budou za nějaké to rozptýlení vděční, chudáci kluci. Fricové nám v posledních dnech dávají opravdu zabrat.“

Vzhlédla k němu a usmála se. „Naši hoši to zvládnou.“

„Jo. Jasně.“ Muž vytáhl z kapsy montérek hadr plný olejových skvrn a otřel si do něj ruce. Zadíval se k obloze, kde už mohli zahlédnout blížící se útok. Sledovali, jak se vyrovnané formace stíhaček přilétajících jim na pomoc od Tangmere rozpojují a během pár okamžiků se na obloze rozpoutal lítý boj.

„Asi bychom se měli raději připravit, abychom jim byli k dispozici, až se vrátí,“ pronesl s povzdechem.

Evie pozorovala, jak odchází, a jeho úzkost prožívala s ním. Během pouhých několika vteřin naskicovala jeho vzdalující se postavu, pokleslá ramena i hlavu zvrácenou vzad, jak se díval do nebe. Evie sledovala směr jeho pohledu a vůbec poprvé si všimla vlaštovek, jež se vznášely do výše a odtud se zase střemhlav spouštěly dolů bez ohledu na vzdušné souboje, bez ohledu na drama odehrávající se vysoko nahoře. A tak do rohu skici přikreslila malého ptáčka.

Pouhých pár okamžiků nato se ze změti bojujících letounů vydělily dva a Evie sledovala, jak z baráků vybíhají muži a nespouštějí zrak z leteckého souboje zuřícího nad jejich hlavami. Kulomety rachotily a oba stroje kolem sebe zuřivě kroužily – na jednom jasně viditelný kruh spitfiru a na druhém hranatý černý kříž: Hurricane proti Messerschmittu 109. Evie se přistihla, že tento vzdušný souboj sleduje se zatajeným dechem. Letadla byla teď tak nízko, až měla pocit, že vidí oba muže uvnitř, avšak vzápětí vylétla do výše a téměř se rozplynula v záři slunce. Potom se ozval velký výbuch a náhle bylo po všem. Německé letadlo se v prudkých obrátkách snášelo k zemi a z jeho palivové nádrže šlehaly plameny. Mířilo přímo na ně. Evie ho pozorovala se sevřeným hrdlem, neschopna pohybu, a jako ve snu vnímala křik i shon všude kolem sebe. Muži horečně pobíhali sem a tam, ozývalo se túrování motorů a najednou byl letoun dole, roztříštěný a v plamenech, necelých padesát metrů od živého plotu na protější straně letiště. Evie na okamžik strnula hrůzou. Zjistila, že upustila skicák i tužku a zapomněla dokonce i dýchat. Muži se rozeběhli přes plochu k hořícímu vraku, ale nemohli už nic dělat. Muž uvnitř neměl šanci se zachránit. Evie se zhluboka nadechla a rázně si otřela slzy. Byl to přece nepřítel. Nemělo by ji to mrzet.

Z boje se vrátilo pouze pět jejich letadel, přičemž jedno přistálo efektně vzhůru nohama téměř před ní. Evie vyskočila, srdce hrůzou až v hrdle, a s napětím sledovala dva zdravotníky, jak k němu pádí s nosítky, jen aby se stala svědkem toho, jak se pilot bez cizí pomoci vyprostil z bezpečnostních pásů a vypotácel se z letadla. Držel se přitom za ruku, která mu bezvládně visela podél těla. Potom udělal pár kroků, zastavil se a očividně dezorientovaný se lehce zapotácel. Ale to už k němu doběhli muži s nosítky.

Evie již před chvílí automaticky sáhla opět po skicáku, ale ruka se jí příliš třásla, než aby mohla kreslit.

Když se objevila slibovaná nová peruť a za ohlušujícího hřmění motorů jim v pevné formaci zakroužila nad hlavami, Evie ještě stále konsternovaně seděla na místě. Jeden za druhým přistálo na ploše patnáct spitfirů a odrolovaly pod stromy k Nissenovým krytům, kde konečně ztichly a zůstaly stát. Když utichl řev motorů, zavládlo na letišti prazvláštní ticho, v němž bylo slyšet pouze vzdálený zpěv skřivana.

Pátek 5. července

Noci po její podivné zkušenosti byly pro Lucy těžké. Robin jí nabídl, že u ní s Philem zase zůstanou, ale ona to odmítla. „Musím se naučit být sama,“ prohlásila rezolutně. „Kdybyste přišli, chtěla bych pak, abyste tu trávili každou noc. Musím se s tím poprat. Vyděsilo mě to, ale vlastně se nic nestalo. Byl to jen stín. Nevypadal nijak hrozivě. Možná se mi jen zdál nebo zapracovala moje fantazie.“ Pohlédla zpříma na Robina a nejistě se na něho usmála.

Postřehl odhodlaný výraz v jejích očích, a tak nic nenamítal. „Statečná holka,“ poznamenal jen.

Lucy mu už ale neprozradila, že se nedokáže zbavit myšlenek na tvář toho muže. Jeho stín byl pro ni svým způsobem skutečnější než jasná, srdečně vyhlížející postava na obraze. Musel se zjevit z nějakého důvodu. Představoval pojítko s Evelyn a určitě se jí pokoušel něco sdělit. A pokud se mu ten vzkaz nepodařilo předat, jistě přijde znovu.

Následujícího dne bylo v galerii rušno, ale ona využila chvilek, kdy neměla zákazníky, a v hrubých rysech si načrtla osnovu knihy, kterou chtěla o Evelyn napsat. Do svých poznámek zapracovala každý detail, který dokázala vyčíst z informací v katalozích nebo z internetu. Od chvíle, kdy se setkala s Michaelem Marstonem, uplynul už celý týden a on o sobě nedával vědět. Zprvu hýřila optimismem, že se jí ozve, ale teď začínala pochybovat, že se tak stane. Přislíbil jí pomoc, jen aby se jí zbavil? Měla čím dál silnější pocit, že přesně to byl ten případ. Pokud jí ale opravdu nechce pomoci, na koho se napříště obrátí?

Energicky vyhnala z mysli svého přízračného návštěvníka a v duchu si znovu nechala proběhnout hlavou své setkání s Michaelem.

Poskytl jí nějaké informace, s nimiž by alespoň zkraje mohla začít pracovat? Odběhla nahoru do ateliéru a zůstala stát před obrazem. Michael se zmínil o statku, kde Evelyn vyrůstala, a naznačil, že jí dá adresu. Jistě existuje způsob, jak si tohle zjistit i bez jeho pomoci, ale nemohla by to místo identifikovat hned teď za pomoci té malby?

Odvrátila zrak od tváří na obraze a soustředila se na krajinu v pozadí. Na bránu, na oblohu, na linii obzoru. Je tu nějaká stopa, něco, co by jí poskytlo jakékoli vodítko za předpokladu, že obraz vznikl na statku Evelyniných rodičů? Na bráně neshledala nic, podle čeho by se dalo cokoli poznat. Byla to prostá venkovská brána z dřevěných klád, porostlá šedým lišejníkem a polštářky světle zeleného mechu. Nic zvláštního. Nic specifického. A obzor? Nepochybně šlo o siluetu Downs. Dokázala by najít někoho, kdo by ten kus krajiny poznal? Pokud to bylo Evelynino oblíbené místo, tedy místo, které skutečně existovalo, pak snad. Pokud by ale šlo jen o výplod její fantazie, potom by jí obraz v ničem nepomohl. Evelyn však malovala skutečná místa. Malovala Downs, jež milovala, a krajinu v okolí svého domova, to Lucy věděla z komentářů v katalozích. A tak se zdálo dost pravděpodobné, že toto místo bude možné identifkovat.

Co ještě Michael řekl? Zmínil se o Evelynině bratru Ralphovi, který byl pilotem stíhačky.

Znovu se zadívala do tváře mladého muže za Evelyninými zády. Byla si jista, že její původní dojem musel být správný, a tenhle mladík byl její milenec. To, jak se dotýkal jejího ramene, i výraz v jeho očích byly příliš něžné a důvěrné, než aby šlo o bratra. Přimhouřila oči a znovu se na obraz zadívala. Zvláštní na něm bylo, jak se výraz obou tváří co chvíli zdánlivě měnil. Třeba to je rys velkého portrétu. Anebo v tom hraje roli pouze změna světla?

Ať už byl na portrétu kdokoli, přinejmenším jedno jméno měla. Ralph Lucas. Začne tedy jím.

13. srpna 1940

Tony Anderson ukončil výcvik v červnu. Po pádu Francie vydal Churchill rozkaz, že všichni piloti – i ti, kteří se teprve zacvičují – mají být okamžitě posláni přímo k jednotlivým perutím. A tak se Tony ocitl na cestě zpět do Edinburghu, kde až donedávna studoval třetím rokem práva. První posádka, kam ho poslali, byla k jeho radosti letecká základna spitfirů v Dremu, asi dvanáct mil od města. Tam strávil další dva měsíce, během nichž už aktivně létal a seznamoval se s muži, kteří se vbrzku stali jeho přáteli. Dne 12. srpna se posádka dozvěděla, že byla přeložena. Místem jejich dalšího působení se měl stát Sussex, kde právě zuřila bitva o Británii.

Nad většinou země visela těžká mračna a oni letěli vysoko nad nimi. Přistáli pouze jednou, aby doplnili palivo. Jak se blížili k jižnímu pobřeží, oblačnost se začala konečně protrhávat a krajinu pod nimi ozářilo slunce. Tony cítil, jak se mu dělá lehko u srdce. Nejneuvěřitelnější okamžik však nastal, když se přiblížili k Londýnu. Z města neviděli nic než obrovské množství balonů protiletecké obrany, vykukujících z těžkého mraku.