Krásná Filipína

Brigitte Riebeová

Krásná Filipína

Nejkrásnější příběh lásky 16. století

Knižní klub

Brigitte Riebe

DIE SCHÖNE PHILIPPINE WELSERIN

Copyright c 2013 by Gmeiner-Verlag GmbH, 88605 Meßkirch, Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.gmeiner-verlage.de

Alle Rechte vorbehalten

Translation c 2015 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-242-4697-0

Pro Brigitte

Všechny věci jsou jed, nic není bez jedu,

jedině dávka rozhodne, že věc není jedovatá.

Paracelsus (1493–1541)

PROLOG

Zámek Ambras, duben 1580

Dřevem obložená šatna byla tak přetopená, že se začala potit, už když se svlékala. Kolik jen poutek, háčků a šňůrek musí být na ženských šatech! A široko daleko žádná služebná, aby jí při tom pomohla, protože je všechny poslala pryč.

Jen těžko se smiřovala s vlastním pachem, s nasládlým pachem starých žen, do kterého se mísilo ještě něco hořkého, co ji znepokojovalo. Je to skutečně ona, která kdysi voněla tak svůdně, že se on nemohl nasytit toho, aby se znovu a znovu nořil do jejího pevného těla?

Otočila se k bílé posteli s nebesy ze světlemodrého hedvábného baldachýnu, kde ležel její poklad, který neustále nosila s sebou ze strachu, že by se jinak mohl dostat do nesprávných rukou. Tenké stránky, zaplněné jejím zarputilým rukopisem, mohly doložit, jak to všechno skutečně bylo, a to jí skýtalo útěchu.

Maruška si jej vezme k sobě, jediná osoba, které může věřit.

Čeká už schovaná na domluveném místě. Objeví se, až uslyší to správné slovo.

Najednou jí připadalo, jako by ji dřevem obložené stěny pevněji sevřely.

Vinné poháry a hráči na loutnu na freskách se začali kymácet, jako by s nimi rozehrál Bakchus svou rozvernou hru, dokonce namalovaný stůl se začal otáčet, podobný tomu z javorového dřeva v kamenné rotundě, který dole v rajské zahradě tolik překvapuje a obveseluje návštěvníky. Avšak ty veselé časy jsou pryč, to věděla, aniž pohlédla do velkého křišťálového zrcadla, kterému se zatím pečlivě vyhýbala.

Už dávno ztratila všechny iluze. Odlétaly, rok za rokem, až oba málem zapomněli, co si kdysi za měsíčního světla slavnostně slíbili. Mezitím viděla muže po svém boku novýma, jinýma očima. Pět dětí porodila – a přesto mu nedokázala v pravý čas darovat legitimního dědice, kterého by tak naléhavě potřeboval. Ani jediný den nezapomněla, jak těžce to snáší. Přitom byly obě jejich rodiny dlouhou dobu těsně spjaty, i když v očích okolního světa mu nebyla rovna rodem. Když se tím ale člověk podrobněji probíral, objevil úžasné věci. Jen chytrost, píle a odvaha jejích předků pomohly jeho předkům k trůnu.

Ale kdo by teď ještě o tom chtěl mluvit?

Však on si už poradí, jako ostatně vždycky. Proto ho dlouhou dobu obdivovala a milovala – teď ho ovšem kvůli tomu mnohdy nenávidí. Nemohl počkat, dokud naposledy nevydechne?

Už několik let sledoval horlivě a obratně své cíle.

Samozřejmě se jí do rukou dostaly všechny dopisy, které v oné delikátní záležitosti putovaly přes Brenner a zase zpět, i když se mu o tom nikdy ani slůvkem nezmínila. Znala každý jednotlivý dopis, četla je tak často, až se jí ta slova vpálila do sítnice. Její milovaný se opět vydal na námluvy, ačkoliv v ní byl ještě zbyteček života. Bylo to jako dýka, která jí vjela do srdce. Jakmile navždy zavře oči, nastoupí na její místo jeho italská neteř, mladinká, schopná rodit, vysoce urozená od hlavy až po paty.

Jestlipak Anna Kateřina zná moře?

Často mluvil o tom, že jí ukáže moře – aby pak svůj slib rok za rokem odsouval naneurčito. Zemře a nikdy neuvidí, jak se voda a horizont líbají, když slunce klesá jako ohnivý kotouč do vln.

Kolem nohou jí obtékaly rudé sametové šaty, kaluž z temné krve, jak si bezděčně pomyslela. Na stoličce z limbového dřeva leželo rozprostřené na zádech otevřené lněné roucho, v němž se obvykle koupala. Na něm spočíval koupací čepeček ze zeleného hedvábí, který měl chránit hlavu a voněl po karafiátovém oleji, avšak ani toho se dnes nedotkla.

Pomalu se vlekla do vedlejší místnosti, nahá, jak ji kdysi matka porodila. Přitom jako by se jí nohy těžké jako olovo lepily k podlaze. Zato srdce jí bušilo o to rychleji, oním upachtěným, klopýtavým staccatem, které jí od minulého podzimu nahánělo strach.

Dnes to bylo horší než kdykoliv předtím.

Neměla dost sil na to, aby se jako obvykle očistila v páře od potu a špíny. A přesto chtěla a musela do vany – aby konečně získala jistotu.

Služebnictvo všechno přichystalo.

Teplá voda jí olizovala oteklé kotníky, když sestupovala po stupních dolů, laskala napuchlá lýtka, stehna protkaná modrými žilkami, nakonec ochablé břicho. Na několik okamžiků byly bolesti snesitelnější, pak se však zase nemilosrdně vrátily, ostřeji a pronikavěji než kdykoliv předtím.

Trhla sebou, když lehce zvlněná vodní plocha odrazila její podobu. Její kdysi tak jemná tvář, kterou mnozí opěvovali, se podobala křečkovi. Tváře měla těžké a mezi nosem a ústy se rýsovaly ostré vrásky. Jen oči se nezměnily, velké a zářivě modré pod tmavým obočím, stejně jako její prsty, stále ještě štíhlé a jemné jako v dávno uplynulých augsburských dnech.

Na své tělo nechtěla ani pomyslet, tlusté a neforemné, už léta jí nepřipravovalo nic jiného než zármutek a utrpení. Pro něho už dávno nebylo potěšením, a od té doby i ona pohrdala tím břemenem, které s sebou musela vláčet. Jako by se jí rozhodlo mstít za to opovržení, vnitřnostmi jí projela nová vlna bolesti. Skrčila se a byla ráda, že dosáhla na kamennou stoličku, na jejíž dřevěné sedátko ztěžka klesla.

Je to jed, který jí krouží v žilách?

Hlodavý dech urážek, hrozeb a hanění, které musela tak dlouho snášet?

Ani teplá voda, která jí nyní sahala až po krk, jí nedokázala přinést úlevu. Místo toho jako by začaly namalované zvířecí figury kolem ní ožívat. Hadi, raci, žáby a ještěrky se už nezdáli strnulí, ale škubali sebou a třásli se, jako by k ní chtěli vlézt do vany. Měchy, které poháněly fontánu před okny koupelny, k tomu sténaly a lkaly tajemnou melodii, kterou opovrhovala.

Vyčerpaně zavřela oči. Najednou dřevo, fontána, voda ve vaně a všechny ty pestré figury zmizely. Zdi Ambrasu, její útočiště a vězení současně, se rozestoupily. Ale nebyl to chlad horského jara, který se domnívala cítit na kůži, ale něco mírného, neobyčejně něžného, co vnímala jako dobrodiní.

Najednou zmizela tíže a bolesti, stejně tak hořkost, zklamání a strach. Starost o budoucnost synů už nebyla noční můrou, která ji mučila noc co noc, dokud nezačali ptáci v korunách stromů svou ranní píseň.

Byla znovu mladá, zářící, plná chuti do života. Už ne baronka ze Zinnenbergu, blahosklonně povýšená do šlechtického stavu, usilující o uznání císařského dvora, ale Filipína Welserová, která ve vzdušných šatech lehkonoze prochází Augsburgem…

Kapitola I 
JESTŘABINA

Galega officinalis

jestřabina obecná,

zvaná též štědřenec popelavý, kozí routa

Pozitivní účinky: Močopudná, podporuje činnost mléčných žláz, má působit proti moru.

Negativní účinky: Pozor: nápoj lásky – má probouzet závislost.

Augsburg, duben 1556

Milovala to místo u řeky, kde Lech vytvářel štěrko vou zátočinu, tady mohla nechat za sebou břeh a tím taky město. Po příliš chladných deštivých týdnech byl tento jarní den slunečný a nezvykle teplý. Ve srovnání s těžkými vlněnými látkami, které musela nosit celou zimu, byly modré lněné šaty, které si dnes oblékla, prostě vysvobozením – a přesto jí bylo najednou příliš horko. Boty a punčochy už svlékla a opatrně nořila nohu do jasné, rychle plynoucí řeky.

Voda byla tak ledová, že jí to málem vyrazilo dech, rychle zase skočila zpátky. Přání ponořit se jako víla do proudu rázem zmizelo. Pak se však přece jen odvážila k novému pokusu, a tentokrát se jí podařilo vydržet ve vodě trochu déle. Pozorovala, jak jí malé vlnky omývají kotníky a pokožka pomalu růžoví, a cítila osvěžení.

Nic netáhlo Filipínu zpátky domů, i když musela splnit úkoly, které jí matka uložila. Od posledního podzimu se mezi ně občas vetřelo jakési rozladění, čehož litovala, i když to nedokázala změnit. Možná to bylo tím, že teď byl pryč i Jiří, jehož milou přítomnost obě postrádaly, stejně jako jeho černý humor. O tři roky mladší bratr jí byl nejbližší, na rozdíl od poslušné a hodné Reginy, která vždycky dělala, co se od ní žádalo, nebo Karla, druhého bratra, který rychle vybuchl, když něco nešlo podle jeho představ. Všichni sourozenci už šli vlastní cestou, až na ni, která stále ještě dřepěla v podkroví starého Peutingerova domu, jako by ji život přehlédl.

Čas začal být jejím nepřítelem, toho si byla Filipína dobře vědoma.

A že lidé o ní stále víc mluví, to vnímala den za dnem.

Ale měla snad proto trčet doma v pokoji, zatímco se venku tak lákavě smálo slunce?

Vrbový košík, který postavila kousek opodál, byl plný bylin, které jí matka přikázala nasbírat. Pokud se dřív musela ještě orientovat podle nákresů, aby požadované byliny přinesla, nyní se stala sama znalkyní. Dokonce vzácné rostliny poznala zpravidla hned a věděla, jak se dají použít k léčení. Dnes mezi nimi bylo několik obzvláštních pokladů: vedle hadího jazyka na průdušky a bršlice kozí nožky, která vrací ztracenou sílu nemocným upoutaným na lůžku, objevila i barborku, která čistí krev. Navíc našla pupavu, působící močopudně, ptačinec, pomáhající při odstavení dítěte, orsej, z kterého se užívají jen jemné špičky, aby se předešlo kurdějím, a jestřabinu, která povzbuzuje tvorbu mléka a přisuzuje se jí, že probouzí lásku.

Nohy měla ledové a hlavu zase jasnou.

Naproti v lese jako o závod trylkovaly červenka a žluva a Filipína se natáhla na štěrk a zavřela oči. Ostatně to nebylo nijak pohodlné, drobné kamínky ji tlačily do zad. Cítila, jak se začíná potit, jak ji svírá sukně, protože v zimních měsících všichni hodně jedli, a navíc příliš tučná jídla, a tak si rozvázala živůtek a povolila pásek, aby mohla volněji dýchat. Kdyby bylo po jejím, tak by nejraději ze sebe všechno shodila a celá se vystavila slunci, ale to bylo přirozeně nemožné. Nahota byla považovaná za hříšnou a zavrženíhodnou, zvlášť mimo vlastní čtyři stěny. Dokonce i do vany se chodilo ve vhodném oblečení. Ale někdy, v nočním tichu ložnice, se přece jen odvážila svléknout obtížnou košili a laskat se, aby zahnala osamělost.

Okamžitě se pak dostavily ony krkolomné sny, proti nimž byla tak bezmocná.

Ani po tak dlouhé době ho nedostala z hlavy. A ze srdce už vůbec ne, i když všechny naděje byly marné.

Jako arcivévoda se Ferdinand Habsburský narodil k vládnutí, a mohl se tedy oženit jen se ženou, která byla urozená. Mezi rodem, z kterého vzešli císař a králové, a kupeckou rodinou, z níž ona pocházela, byť byla sebeváženější, ležely celé světy.

Jenže k čemu jí bylo, že si to uvědomovala?

Srdce poslouchalo svou vlastní řeč, nedalo se oklamat. Ve srovnání s Ferdinandem byli muži, kteří se dosud o ni ucházeli, bez výjimky tak zaměnitelní a bezbarví, že Filipíně připadali jako stínové figurky, které se daly snadno sfouknout.

Necítili k ní lásku ani úctu. Cožpak je všechny nepřivedla jen vypočítavost, když se o ni ucházeli? A nezmizeli co nejrychleji, když zjistili, jak hubené je její věno?

Výsledek byl děsivý.

Ten, po němž toužila, byl nedosažitelný jako mléčná dráha na obloze. A nápadníci, kteří alespoň zčásti přicházeli v úvahu, zmizeli z lakotnosti nebo zbabělosti.

A ti, kteří byli postavením nižší, pro ni byli tím spíš ztracení.

Mezitím už snad celý Augsburg znal pravý důvod, proč se František Welser přestěhoval do Ravensburgu. Její otec byl považován za pohledného muže, který víc a víc koketoval s evangelisty, což mu mnozí velmi zazlívali. Jeho nedostatečný smysl pro obchod byl přirozeně ještě povážlivější. Nemohl se srovnávat se svým bratrem Bartolomějem, který kdysi řídil rodinný podnik pevnou rukou, ale teď už ho předal synovi Kryštofovi.

I když velké časy impéria Welserů, přesahujícího kontinenty, pominuly, strýc Bartoloměj stále ještě řídil podnik z Ambergu, kde se na stáří usadil, i když se mu už ruce třásly a občas zcela vypovídaly službu.

Její otec František, o třináct let mladší než Bartoloměj, byl naopak považován za marnotratného, byl to prostopášník, sice bohatý, ale jistě se neoženil z lásky, od mládí se zajímal mnohem víc o životní radovánky než o čísla. A čím víc stárnul, tím méně byl ochotný podřídit se rodinným povinnostem. Její matka a Filipína to pociťovaly na platbách z Ravensburgu, které přicházely stále střídměji, stejně jako z jeho krátkých, roztržitých dopisů, které dostávaly u příležitosti velkých svátků.

Ale to zdaleka nebylo to nejhorší.

Lidé odsuzovali nepřehledný houf jeho augsburských bastardů. Někdy se Filipína doslova děsila, že potká dalšího z jeho panchartů, jak se pohrdavě vyjadřovali o jeho nemanželských dětech, a že v některé z dalších tváří objeví otcovy rysy.

Nebylo divu, že se hrdá Anna Welserová vzdala vší tělesnosti a žila jen pro své léčivé byliny! Oblékla vdovskou čerň, i když její manžel rozhodně nebyl mrtvý, ale v jiném městě vedl bujarý život, po jakém zřejmě odjakživa toužil. Co tím však způsobil své dceři, o to se nejspíš vůbec nestaral…

Zvláštní zvuky vytrhly Filipínu z úvah. Někdo tu kýchal!

Před ní se náhle objevil mladý muž, z kterého crčela voda. Halasně se rozesmál, když viděl její vyděšenou tvář.

„Nebesa to se mnou vážně myslí dobře!“ zvolal. „Nemám štěstí, že mě osud zavedl právě sem?“

Byl do půli těla nahý a i světlé spodky, které měl na sobě jako jediný oděv, víc vystavovaly, než zakrývaly jeho dobře stavěné svalnaté tělo.

Až na své bratry, a to už bylo před mnoha lety, nikdy předtím neviděla tak spoře oděného muže. Nemohla jinak než na něho dál civět, což ho zřejmě tím víc pobavilo. Teprve pak si uvědomila, že má rozvázaný živůtek a povolený pásek sukně, ale to teď nemohla při nejlepší vůli dát do pořádku.

„Vy mě vážně nepoznáváte?“ halasil. „Půdní světnice v Peutingerově domě před několika lety, musíte si přece na to vzpomenout! To jsem byl já, kdo vám udělal ten hezký pokojík. Den za dnem jsme se tam potkávali. Vůbec na mě nemyslíte, když si v zimě ohříváte ruce u kamen?“

Samozřejmě – tesař, který si ji tak žádostivě prohlížel, jako by mu byla rovna! A přesto se jí jeho nestydaté pohledy líbily, už jen proto, že v něm viděla jistou podobnost s Ferdinandem.

„Tehdy jste nosil kamizolu a boty a přinejmenším se snažil vypadat aspoň trochu slušně,“ namítla. „Teď se ale vynoříte z Lechu jako samotný Poseidon…“

„V kamizole a botách se bohužel dost špatně plave,“ přerušil ji. „Uzlík s oblečením jsem si nechal nahoře na břehu kousek proti proudu. Dojdu si pro něj, jen co se trochu zahřeju. Teď ale musím chvíli na slunce.“ Otřásl se jako mokré štěně. „Brr – podcenil jsem kousnutí jara. Voda byla ledová!“

Filipína se musela proti své vůli zasmát, což mu zřejmě dodalo odvahu.

„Smím?“ Posadil se vedle ní na štěrk beze studu, jako by měl na sobě plášť a kalhoty, a znovu si ji měřil. „Jak se vám mezitím vedlo? Povězte mi něco o sobě, krásná Filipíno! Tohle jméno nosíte právem.“

Kousek si odsedla, sice jí to lichotilo, ale byla i v rozpacích. O vlásek, a byli by se dotkli.

„Jaký jsem to nevychovaný klacek!“ potřásl hlavou. „Vy už určitě ani nevíte, s kým máte tu čest! Kašpar se jmenuju. Kašpar Reinhard. Byl jsem pár let na vandru, v dalekých městech a krajích, jak je prostě v našem řemesle zvykem. Ale už jsem zase tady. Voda, můj životní elixír, mě přitáhla zpátky do Augsburgu. A teď jí dokonce vděčím za tu čest, že vás znovu potkávám!“

Líbilo se jí, jak se mu na kůži třpytí kapky. Zdálo se, že se často pohybuje na slunci, protože jeho ramena měla teplý bronzový odstín, který Filipíně připomněl jednu antickou misku.

Na okamžik si představila, že jsou to Ferdinandova ramena. A že tady sedí s ní u řeky on.

Zdalipak by ji taky nazval krásnou Filipínou?

Vlastní myšlenky ji polekaly.

Když toho nenechá, zůstane nakonec podivínskou starou pannou oddávající se marným snům a ztřeštěným fantaziím, jež se přece nikdy nemůžou uskutečnit.

„Musím se vrátit.“ Opatrně se zvedla. Naštěstí zůstala sukně na svém místě a taky živůtek jí dál nesklouzl, což zjistila s úlevou. „Matka na mě čeká. A můj košík…“

Hbitě vstal a přinesl jí ho.

„Bylinky.“ Strčil nos do košíku a požitkářsky začichal. „Dokonce spousta bylinek! Vidím tady ptačinec, bodláky – a starý dobrý devětsil! Existuje snad nějaký tajný poklad, o němž sníte? Pak bych vážně pro vás věděl něco lepšího!“

„Nesmysl!“ odporovala. „To všechno je pro matku. Její sbírka léčivých rostlin neustále roste.“

Přikývl, zdálo se dokonce, že se mu ulevilo.

„Tak je tedy pravda, co se po Augsburgu povídá. Že se z Anny Welserové zatím stala poloviční lékárnice a že její rozkošná Pipa stále ještě čeká na toho pravého…“

To už ale zašlo příliš daleko!

Vytrhla mu košík z ruky, natáhla se po punčochách a botách. Tu laskavost, aby jí podal oblečení a viděl její nohy, mu nemínila prokázat. Už beztak se zdálo, že jí očima provrtá do lněných šatů díry, tak zvědavě si ji prohlížel.

„Šetřete si lichotky pro lepší příležitosti,“ ohradila se ostře. Její přezdívka byla vyhrazená jen rodině, musel ji tehdy zaslechnout, což jí vadilo a současně zvláštně bralo dech. „A teď mi dovolte, abych kolem vás prošla!“

Rozkročil se a zastoupil jí cestu.

„Jen když zase přijdeš! Řekni, že zase přijdeš,“ naléhal tiše. „Třeba zítra? Nebo pozítří? Jaro teprve začíná.“

„Na to zapomeňte!“ Jak si dovoluje jí důvěrně tykat? On, prostý tesař, zatímco ona přece pochází z jedné z nejpřednějších rodin města!

„A když tě o to pěkně poprosím?“ Voněl řekou, sluncem, životem. Rychle napravil svou chybu. „Pak byste si to snad přece jen rozmyslela?“

Nejraději by do něho bušila pěstmi, protože jí tak zřetelně dal pocítit, jak je osamělá. Nikdy se nesejde s Ferdinandem – proč jí to musel právě on připomenout v tento zářivý jarní den?

Filipína mlčky zavrtěla hlavou.

Znovu ji jeho pohled, který pociťovala jako nůž, pronikl do nitra a obnažil, co chtěla za všech okolností skrýt.

Pak Kašpar ustoupil a konečně jí uvolnil cestu.

Augsburg, 5. května 1556

Vždycky, když nevím, co si mám počít, sáhnu po peru a inkoustu. Bohužel jsem staré zápisky v návalu vzteku spálila, čehož dnes lituji, ale nedá se to změnit. S novým deníkem budu zacházet opatrněji, to přísahám.

Tolik se mi toho honí hlavou!

Možná se mi podaří trochu uspořádat vnitřní zmatek, když dám své myšlenky na papír.

Krásná Filipína, tak mě nazval ten drzý tesař – jedině aby mi polichotil, stejně jako jiní před ním.

Přesto se tím nedám ovlivnit. Protože znám svůj obraz v zrcadle, vím naprosto přesně, kdo jsem.

Nebyla jsem krásná, ani když mi bylo šestnáct, a to se nezměnilo ani dnes. Možná mám jemnou pleť, avšak kdo tvrdí, že je tak průsvitná, že by se dalo vidět, jak červené víno teče mým hrdlem, je lhář. Líbí se mi mé modré oči a jemné vlasy, které se mi zvlní, když je venku mlha. Především ale mám ráda své ruce, které jsou neustále v pohybu.

Ale co by na tom mělo být tak zvláštního?

Je to něco jiného, co se jim na mně líbí. Údajně něco jako záře, která ze mě vychází, jakmile se uvolním a mám dobrou náladu. Tak to vždycky láskyplně říkala teta Kat. Něco jasného, svítícího, co působí nakažlivě.

Když tak teta o mně mluví, těší mě to.

Ale nejsem proto nijak domýšlivá.

Protože mnohé na mně vůbec není tak dokonalé.

Mám velké nohy například, kulaté boky, které mi nedovolí nosit šaty tak obepnuté, jak to předepisuje móda. A pak ten hrozný chvost drobných jaterních skvrn, který mám od narození na zádech! Pociťuju ho jako vypálené znamení, i když ho sama nevidím. Regina se mi proto vždycky posmívala, když jsme jako děti společně seděly ve vaně a čekaly, až nás vydrhnou. Ještě víc mi ale vadí, že mám prsy rozdílně velké, i když to naštěstí v oblečení není nápadné. A mnoho, mnoho dalšího…

Zato dokážu jasně myslet a dobře počítat, což jsem ve strýcově pisárně často předvedla. Umím dobře latinu a hraju na loutnu. Jak ráda bych vyrazila do cizích zemí, jak to dělali moji předkové – místo toho jsem tu zavřená jako v kleci.

Mé city nejsou ani přelétavé, ani povrchní, jak se to o nás ženách tak často říká. Dokážu milovat a nenávidět jako chlap, tak se vyjádřil můj milovaný strýc Bartoloměj. Možná si proto často přál, abych se narodila jako muž a mohla tak jednoho dne nastoupit na jeho místo v podniku.

Co všechno mě naučil!

Někdy si myslím, že až příliš mnoho na ženu, která stejně přes všechny tyto znalosti zůstane sešněrovaná tak, že sotva dýchá. Ostatně snáším toto omezení stále hůř, zvlášť od té doby, co jsem potkala Kašpara…

Samozřejmě jsem po tom prvním setkání k Lechu nešla. Bylo to pár mučivých dnů, kdy jsem se snažila rozptýlit domácími zbytečnostmi, až jsem měla pocit, že mi v nohách šlehají plameny.

Naštěstí matka potřebuje další byliny. Pelyněk pro žaludek a oči, a hlavně zeměžluč, aby vyléčila vodnatelnost naší sousedky. Překvapilo ji, že jsem byla ochotná bez odmlouvání se vydat na hledání bylin, ale naštěstí se dál neptala.

Nebyl tam, když jsem zamířila k zátočině, takže jsem si nejdřív oddechla. Usedla jsem na štěrk a zírala na řeku.

Proč tu vlastně jsem, když přece všechny mé smysly, má touha platí jen a jen Ferdinandovi?

Ten večer na zámku Březnice ve mně zůstane, dokud budu žít.

Jeho oči, jeho postava, jeho hlas, v němž se skrývá celý svět! Bylo to jen pár tanců, smích, když jsme spolu hovořili. Ale kdyby bylo po mém, mohlo by se taky stát mnohem víc.

Jako by moje duše našla své místo. Byla prostě doma, dorazila tam, kam patří. Tak jsem si to vždycky přála.

Jestlipak na mě Ferdinand taky ještě myslí?

Mé srdce říká ano – rozum však tvrdí opak.

Teta Kat se pokusila přimět mě k rozumu, ale jak by se jí to mohlo podařit? Když jsem za ranního svítání stála u okna a pozorovala, jak na koni vyrazil ku Praze, měla jsem pocit, že se rozpadnu na kusy, protože to pro mě bylo rozloučení navždy. Od té doby mi připadá mé měšťanské oblečení, na které jsem dosud byla tak hrdá, jako rubáš. Stahuje mě k zemi, tíží mě jak olovo, takže k němu nikdy nebudu moci vzlétnout…

Kašpar ale přece jen do zátočiny přišel, když už jsem zase chtěla odejít, tentokrát slušně oblečený. Je to pohledný muž a myslím, že si je moc dobře vědom toho, jak vypadá.

A jak umí mluvit!

Vyprávěl mi o vodě, kterou by chtěl řídit a zkrotit. Byl přitom stále nadšenější a já se tvářila, jako bych mu horlivě naslouchala. Při rozloučení mi daroval hezký modrý hedvábný váček.

Zapomeň na jestřabinu, ta je k ničemu! Vezmi si raději tohle.

Kořeny beladony! Znám ji jen z kreseb. Opravdu nebezpečná rostlina. Kdo ochutná její plody, zemře, to jsem se naučila už jako dítě.

Smál se, když jsem to řekla, snažil se rozptýlit mé obavy.

Kořen není jedovatý. Nemusíš mít tedy strach! Posiluje vzpomínky a říká se, že má spojit zamilované.

Zamilované – málem bych se mu vysmála přímo do tváře. Existuje jen jeden jediný, s nímž mě spojují tyto city.

Přesto jsem si váček vzala, abych ho neurazila, a umínila si, že se příležitostně na to matky zeptám.

K tomu ostatně dosud nedošlo.

Místo toho narůstá můj neklid.

Může na tom mít vinu ten kořen? Způsobuje, že chci zase Kašpara vidět?

Dovolila jsem mu, aby mě políbil…

Stále ještě se mi nohy chvějí, když na to pomyslím, rty měl teplé a pevné. Ruce sice zůstaly krotké, ale přesto věděly, co mají dělat.

Co jestli nás někdo pozoroval?

Už jen při té představě bych mohla na místě umřít…

Kapitola II
BELADONA

Atropa belladonna

zvaná též rulík zlomocný, krabilice mámivá

Pozitivní účinky: Pomáhá při bolestech žaludku a střev, stejně jako při očních nemocech.

Negativní účinky: Vysoce jedovatá! Zvracení, závratě, halucinace, vyvolává potrat.

Augsburg, květen 1556

Když při vstupu do domu Welserů zavřela oči, bylo všechno jako dřív. Zvláštní směsice pachů a vůní hrozila zaplavit její smysly: poznala šafrán a pepř, levanduli, skořici a heřmánek. K tomu se družila kůže, režné plátno, konopí, kolomaz a koňský hnůj. Vůně svobody, odvahy – a pach zániku.

Jak odvážně a bezohledně vyrazili její předkové v prvním desetiletí tohoto století do dálav!

Založili města a vybudovali pevnosti, usídlili kolonialisty a domorodce nemilosrdně zotročili. Prorazili hluboko do divokého neprozkoumaného kontinentu – aniž by objevili El Dorado, onu zemi zlata opředenou pověstmi, o níž tak dlouho snili. Cena, kterou za to museli zaplatit, byla vysoká. Strýc Bartoloměj nepřišel jen o velkou část svého majetku, ale ztratil i svého nejstaršího syna. Mladý Bartoloměj, který jako šestý tohoto jména měl dál vést rodovou linii, padl do léčky a byl společně se svým průvodcem Filipem z Huttenu brutálně zavražděn. Strýc ho ze všech svých dětí nejvíc miloval, taky možná proto, že věděl, jak dokáže být prudký, násilnický a neuvážený.

Když zpráva o Bartolomějově smrti po měsících dorazila do Augsburgu, stal se z hlavy firmy přes noc starý muž, jemuž se začala třást hlava, jako by odmítal pochopit, co se stalo, i když jeho mozek stále ještě dokázal pracovat s precizností hodinového stroje.

Na jeho místě teď seděl v pisárně Kryštof, který se otci nepodobal ani postavou, ani povahou. Nikdo nevěděl, jak přiměl své bratry k tomu, že dostal přednost. Avšak uvnitř rodiny kolovala řada ošklivých zvěstí.

Filipína si odhrnula vlasy z čela, než položila ruku na kliku. Měla na sobě své nejlepší šaty z růžového taftu – a přesto se cítila bídně. Tyto prosebné cesty, k nimž ji matka neustále nutila, jí byly z duše protivné. Ale co jiného jim zbývalo, když otec sotva dokázal uživit sám sebe?

Kryštof jen krátce vzhlédl, když vstoupila, pak s naprostým klidem pokračoval ve svých počtech. Tři další muži pracovali u dlouhých stolů, zkušení účetní, podniku celá léta věrně oddaní.

Kryštof měl vedle kalamáře velký korbel piva. Břicho, které se mu klenulo pod kazajkou z hnědého sametu, svědčilo o této jeho zálibě.

„Jaké okolnosti vděčím za tvou návštěvu?“ Položil čistý list přes své poznámky, jako by se obával, že by mohla zahlédnout něco, co není určeno pro její oči. „Už vám zase došly peníze?“

Jak to nenáviděla, když ji takhle přede všemi oslovil a znemožnil!

Znala tyto místnosti nejen jako návštěvnice nebo prosebnice. Strýc ji sem často pozval, aby mu pomáhala při počítání nebo kalkulování. Nový způsob účetnictví ovládala ze spaní. Žádné ze svých početných dcer nedopřál toto privilegium. Kdyby byla muž, a ne žena, seděla by teď možná ona na té odřené kožené židli!

„Nepůjdeme raději na okamžik dozadu?“ vypravila ze sebe tak klidně, jak jen dokázala. „Tam budeme nerušeni.“

„Já nemám před svými lidmi tajnosti,“ prohlásil Kryštof a ta lež mu přešla hladce přes rty. „Každý zlaťák, který opustí naše pokladny, je až do posledního halíře zaznamenán v našich knihách. Byli bychom na tom dnes jinak, kdyby otec neměl tu nešťastnou zálibu v černých kasách a nesmyslných odvážných kouscích, které nás přivedly až na pokraj zruinování. Dokonce i moji bratři už sdílejí tento názor.“

„Strýc Bartoloměj byl a je velký muž s vlastními pravidly,“ odvětila Filipína a stále se snažila ovládat. „Tolik toho udělal pro naši rodinu. Kdyby tak chytře a odvážně nevedl podnik, tak bys dnes asi sotva…“

Kousla se do jazyku. Je tady, aby prosila o pomoc, ale už při prvních větách se pouští s Kryštofem do křížku!

Ale tak tomu bylo, co si pamatovala.

Už jako malá se s ním vždycky jen hádala nebo raději rychle zmizela, když k ní o deset let starší bratranec zamířil. Že ho v mladých letech poznamenaly neštovice, jí přitom vadilo nejméně. Mnohem víc to byly jeho hrubosti, které jí byly odporné, velkohubá slova, která kolem všeho pronášel. Kryštofovo údajné škádlení byly ve skutečnosti rány, které jí na kůži zanechaly modřiny. Co rozuměl pod lechtáním, pociťovala vždycky jako nepříjemné štípání. Ale zatímco se ona jeho blízkosti podle možnosti vyhýbala, on tím spíš vyhledával její společnost. Sotva vyrostla, zřejmě se do ní vážně zamiloval. Víc však mezi nimi nikdy nebylo než nezdařený pokus o polibek z jeho strany. Matka, které se s tím rozčileně svěřila, se postarala, aby Kryštof svou mladou sestřenici už neviděl, dokud si konečně nepřivedl domů vhodnou nevěstu.