Sonia Shahová

PANDEMIE

Po stopách nakažlivých chorob,

od cholery ke koronavirům, a co je za nimi

Sonia Shah

PANDEMIC: Tracking Contagions,  From Cholera to Coronaviruses and Beyond

Copyright © 2016 by Sonia Shah; preface copyright © 2020 by Sonia Shah

Published by arrangement with Sarah Crichton books, an imprint of Farrar, Straus and Giroux, New York.

All rights reserved

Translation © 2021 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-242-7376-1

Pandemie: z řeckého pan „všichni“ + démos „lid, lidé“ Nákaza, která se rozšíří po celé zemi, kontinentu nebo celém světě.

Ale co je to vlastně mor? Život, nic víc.

ALBERT CAMUS

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ 2020

Když pandemie nakonec doopravdy propukla, nikdo tomu nemohl uvěřit.

V zimě 2020 odborníci Světové zdravotnické organizace po týdny tvrdili, že rychle se šířící choroba není pandemií. Říkejme tomu „bezprecedentní nákaza“, navrhovali experti WHO poté, co virus překročil hranice čínského Wu-chanu. Můžeme to nazvat „stav ohrožení veřejného zdraví“, prohlašovali, když se virus dostal do Řecka, 8 tisíc kilometrů západně od Wu-chanu, a na Nový Zéland, asi 10 tisíc kilometrů na jihovýchod.¹ Dříve než byly největší zdravotnické kapacity světa ochotné přiznat, že mikrobiální přílivová vlna, jež nás zaplavila, skutečně existuje – novináři jí v té době už říkali „tím slovem od p“² – pronikl virus do těla více než stovek lidí na celé planetě.³ Miliony dalších čekal stejný osud.

Země byla rozryta, aby pojala mrtvé. Na Hartově ostrově, asi půl druhého kilometru od pobřeží Bronxu, byly leteckými záběry zachyceny postavy v bílém, jak kopou dlouhé, mělké výkopy. Ty čekaly na nevyzvednutá těla z městských márnic – jejichž kapacita nestačila a musela být rozšířena o chladicí vozy – se jmény zemřelých napsanými na víku rakve⁴. Podobné brázdy v zemi se objevily na satelitních snímcích 130 kilometrů jižně od Teheránu. Odborníci se domnívají, že tyto brázdy jsou masové hroby, vykopané vedle hromad sypkého vápna, které má zmírnit zápach rozkladu. Z vesmíru vypadají jako chomáčky bavlny.⁵

Světoví vůdci vyjádřili údiv nad počínající pohromou. „Něco takového tu ještě nebylo,“ hlásaly titulky.⁶ „Tohle ještě nikdo z nás nezažil,“ poznamenal prezident USA Donald Trump.⁷ Jeden novinář New York Times napsal, že příchod viru byl tak nepředvídatelný a jeho přítomnost tak neovladatelná jako přírodní katastrofa nebo teroristický čin.⁸ Pro mnoho lidí bylo i takové zhodnocení příliš při zemi. Podle nich se dá virus chápat jako něco zcela mimo přírodu. Vznikl určitě někde v laboratoři, jak se ve Spojených státech vyjádřila v anketě téměř čtvrtina dotázaných.⁹

Šokovaní reportéři vyhrabali staré předpovědi a se zděšením a úžasem je předložili veřejnosti. Noviny The Hill hlásaly v titulku, že Rada pro národní bezpečnost v roce 2019 ve své studii před pandemií varovala. „Bill Gates předpověděl epidemii dávno před koronavirem,“ oznámil deník Los Angeles Times s odkazem na jeho proslov na konferenci TED na toto téma v roce 2015.¹⁰ Byla to „věštba“, namítal časopis Rolling Stone.¹¹ Předpovědět pandemii, zdůraznil, je jako předpovědět úder blesku, hromobití, které přijde z čistého nebe. Jak by to mohli vědět? Mají snad křišťálovou kouli, že vidí do budoucnosti? Vládnou nějakou tajnou mocí, že dokážou předvídat nepředvídatelné? Když tato bezprecedentní, nebývalá událost sevřela celou planetu ve svém područí, pozorovatelé prohlásili, že teď přijde zúčtování. Patogen odhalil všechna naše slabá místa a dlouho přehlížené problémy: nerovnost, která navýšila počty mrtvých mezi chudými a lidmi na okraji společnosti; lenost a zkorumpovanost lokálních i národních představitelů moci, kteří se dlouho raději dívali jinam; křehkost našeho komplikovaného zásobovacího řetězce, který se dal tak snadno narušit, že některé uličky v obchodech s potravinami zely prázdnotou, zatímco farmáři, jejichž lační zákazníci byli zavřeni v karanténě, vylévali mléko do polí. Až pandemie poleví, nikdo se už nebude moci schovávat před skutečností, která se ukázala ve své nahotě, tvrdili novináři. Konečně se začali objevovat první lidé, kteří nákazu přežili, dostali za vyučenou a navždy je to poznamenalo. Pandemie „navždycky změnila svět,“ tvrdil časopis Foreign Policy,¹² „změnila svět natrvalo,“ napsal Politico.¹³ Virus „nadobro proměnil naše životy,“ dodal Washington Post.¹⁴

Pandemie nám „otevřela dveře“, jak se vyjádřila spisovatelka Arundhati Royová, „stala se vstupní branou z jednoho světa do jiného.“¹⁵

Mě však na této pandemii nejvíce zaráží, jak jsou nám vlastně její aspekty dobře známé. Podle biologů pochází SARS-Cov2 nejen ze stejné rodiny virů jako podobný patogen SARS-Cov1 způsobující již známé pandemie, ale i od stejných živočišných druhů. Starší virus SARS vznikl v tělech netopýrů přenosem přes hostitelské cibetky, a to vlivem zvláštních okolností, které způsobila rychlá expanze čínské ekonomiky a zvýšila tak pravděpodobnost nového úzkého kontaktu mezi lidmi, netopýry a dalšími divokými zvířaty na městských tržištích. První epidemie SARS vypukla v roce 2003. Vinou nerovnováhy mezi nakažlivostí a smrtností sama vymizela poté, co zahubila téměř 800 lidí z nějakých 8 tisíc nakažených.

Tato továrna na viry, která vedla k prvnímu vypuknutí SARS, nebyla nikdy zavřena. Bylo tedy jen otázkou času, kdy se objeví další virus s kombinací potenciálně odolnějších vlastností. Jeho mladší sourozenec, jen o trochu nakažlivější a o trochu méně smrtelný, skutečně předčil své předky o několik řádů.

Projevil se na konci prosince sérií několika případů těžkého zápalu plic v čínském Wu-chanu.¹⁶ Úřady zpočátku odmítaly uvěřit, že by tyto nákazy byly něčím mimořádným, a cenzurovaly každého, kdo si dovolil tvrdit cokoli jiného, stejně jako to udělali vládní úředníci, kteří museli čelit podobným novým

nákazám v minulosti. V polovině ledna, když se nemocní začali objevovat už i ve Spojených státech, Jižní Koreji, Japonsku a Thajsku, pořádali představitelé města Wu-chanu každoroční oslavy čínského nového roku. Čtyřicet tisíc rodin se shromáždilo ke společné hostině – a s nimi i virové částice, které jim ulpívaly na rukou a nesly se vzduchem s každým výdechem. Než vláda o pár dní později uzavřela město, 5 milionů obyvatel už odtud odjelo, i s koronavirem usazeným v hrdlech, postupujícím do plic. Ti ho pak předávali kolegům v práci, hostům na svatebních oslavách či spolucestujícím na výletních lodích, a virus se začal šířit po celé planetě, stejně jako když v devatenáctém století lodě a parníky zavlekly choleru přes Atlantik do Severní Ameriky, potichu, ale jistě, než si kdokoli stačil všimnout. Spojené státy reagovaly uzavřením hranic a přístavů, ale až se směšným zpožděním, stejně jako úředníci ve Wu-chanu.¹⁷ Příliš pozdě se společnosti celého světa probudily jako ze sna do noční můry pandemie. V ochromení z rozsahu hrozby a masové mobilizace, kterou si vyžádala opatření k ochraně veřejného zdraví a zastavení šíření nákazy, se vůdcové celého světa uchýlili k otřepaným frázím. Francie se ocitla „ve válce“ s infekcí, jak prohlásil její prezident,¹⁸ Čína vedla „lidovou válku“, nechal se slyšet její prezident,¹⁹ Donald Trump se stal „válečným prezidentem“.²⁰

Avšak při skutečné válce vás nepřítel napadne zvenčí, můžete ho přemoci silou – dá se vytlačit, zahnat, zničit. Jenomže virus byl už tak rozšířený a tak usídlený v tělech lidí a celých národech, jako vlákno vetkané do látky. „Neosnoval strategie“, jak to vyjádřil jeden pozorovatel. Necítil „zášť ani strach“.²¹ Ale pokud někdo nebo něco mohlo posloužit jako zástupce nepřítele, každý si ho vykládal po svém a někteří si i nehorázně vymýšleli. Někteří se s mikroskopickou pečlivostí zaměřovali na každičkou částečku viru, aby ji chemicky zničili. Vycídili nádobky na mouku bělidlem a do obchodu s potravinami oblékali vzduchotěsnou potápěčskou výbavu. Nepřítelem se stal například jeden pasažér v autobuse na Jamajce, který náhodou kýchl – ostatní cestující se na něho vrhli, ztloukli ho a vyhodili ven na ulici.²² V Austrálii to byl muž, který na ulici před čínskou restaurací dostal srdeční zástavu. Lidé, kteří se seběhli kolem, spatřovali v tomto muži neviditelného mikrobiálního nepřítele, takže se raději dívali, jak umírá, než aby mu poskytli první pomoc.²³ Rozvášněné davy v Evropě ničily a zapalovaly vysílače mobilních sítí v přesvědčení, že elektromagnetické signály rozšiřují virus.²⁴

Během pandemie cholery v devatenáctém století kamenovaly rozzuřené davy na ulicích lékaře a zapalovaly nemocnice s lidmi v karanténě. Na počátku pandemie covidu-19 na severu státu New York lidé plivali na doktory a sestřičky, vracející se z nočních směn, nacházely propíchnuté pneumatiky u svých aut. V indickém Indore běsnící lidé napadli a pronásledovali v úzké uličce zdravotníka v typickém zdravotnickém úboru.²⁵ Frustrovaný a bezradný prezident v Bílém domě svaloval vinu na Světovou zdravotnickou organizaci.²⁶

A zatímco prst byl namířen na Čínu, na divoká zvířata, občas i na laboratoře, na politické nepřátele a neurčité mezinárodní úřady, virus se tiše, ničím nerušen, dál šířil.

♦

Tyto řádky píšu v době hluboké karantény, ve chvíli největšího strachu a zoufalství. Daň na životech a ztráty živobytí v důsledku koronaviru nezadržitelně narůstají. Tolik očekávaný změněný svět, který na náš čeká na druhé straně pandemie, je stále nejasný a zamlžený; jeho obrysy jsou sotva viditelné přes tlustou přikrývku hrůzy i naděje. Jestli se ho dočkáme, je stále otevřenou otázkou.

V minulosti patogeny kosily společnosti, vyčerpávaly státy a způsob života, pohyb i styky mezi lidmi zrovna tak silně a fatálně, jako dnes nový koronavirus – některé dokonce ještě více. Ale i když v našich tělech a společnostech zanechaly hluboké stopy a rozšklebené jizvy, nezměnili jsme způsob života, abychom se jich navždy zbavili, ačkoli jsme mohli. Naopak, téměř okamžitě, jakmile choroba vychladla, jsme začali dělat všechno stejně jako předtím. A stále si myslíme, že pandemie jsou nepředvídatelné a neovladatelné jako blesk z čistého nebe. Máme je za projev cizí agrese. Nepřijímáme svou spoluvinu na jejich šíření.

Nedali jsme pandemiím místo v naší historické paměti, a tím, že jsme je zbavili společenské povahy, jsme je připravili o minulost. Stali jsme se nevědomky jejich spojenci, a ony se vracejí znovu a znovu. Ale nemusí to tak být.

Následující stránky vyprávějí o pandemiích zorným polem lidského působení. V tomto příběhu je budoucnost pandemií, stejně jako jejich minulost, svázána s naší vlastní. Máme ji ve svých rukou.

Baltimor, Maryland

17. dubna 2020

ÚVOD
POTOMEK CHOLERY

Cholera zabíjí rychle. Nemá žádný zdlouhavý nástup s postupující ochablostí. Nově nakažená osoba se zpočátku cítí dobře. Ale než uplyne půlka dne, cholera vysaje z napadeného všechny tekutiny a zbyde jen scvrklé namodralé tělo.

Takže když se nakazíte, můžete si ještě dát pořádnou hotelovou snídani, volské oko a vlažný džus. Prašnou, hrbolatou cestou dojet až na letiště. A ještě úplně v pohodě si vystojíte ty dlouhé fronty u přepážky. Tichý zabiják už sice hlodá ve vašich vnitřnostech, ale ještě projdete se zavazadly bezpečnostní kontrolou, možná si dokonce stihnete dát v krámku croissant s kávou a krátký oddech na chladivých plastových sedačkách u brány, než v reproduktoru zapraská hlášení o nástupu do letadla.

Až když se protlačíte uličkou v letadle a najdete své polstrované, mírně opotřebované sedadlo, ozve se ten vetřelec uvnitř vašeho těla nezadržitelnou střevní bouří, a vaše dovolená se v okamžiku drasticky zkrátí. Bez rychlého podání léků moderní medicíny je vaše šance na přežití rázem padesát na padesát.

Takový byl alespoň osud jednoho cestujícího letu Spirit Air Flight 952 stojícího ve frontě přede mnou při cestě z Port-au-Prince na Haiti do Fort Lauderdale na Floridě v létě roku

2013. Ve chvíli, kdy u muže propukla cholera, jsme byli my ostatní namačkaní v dusné chodbě spojující bránu s letadlem, připraveni k nalodění. Museli jsme počkat, až pohotovostní četa letadlo vydezinfikuje. Aerolinky nám však nesdělily, co způsobilo nenadálé hodinové zpoždění. Až když z letadla vyběhl letištní pracovník a pospíchal chodbou pro další potřeby, nedočkaví cestující ho zasypali otázkami. Houkl na nás přes rameno na vysvětlenou, že „jeden chlap se tam podělal“. Na Haiti, uprostřed ničivé epidemie cholery, nebyl nikdo na pochybách, o co jde.

Kdyby se postižený muž se nakazil o hodinu či dvě později a přišlo to na něho až v době, kdy bychom už byli usazení, kdy bychom pokládali ruce na společné úzké opěrky, sahali na zavazadlové prostory nad hlavou, jichž se dotýkal, patogen se mohl usadit v těle i nám. Na své cestě jsem se pohybovala kolem klinik pro léčbu cholery a cholerou zasažených oblasti, abych tuto nemoc spatřila na vlastní oči. A pak se mnou tenhle strašlivý patogen málem cestoval domů.

♦ 

Mikrob způsobující nemoci neboli patogen, který vyvolá příští světovou pandemii, číhá dnes mezi námi. Neznáme jeho název a nevíme, odkud přijde. Ale zatím mu můžeme říkat „potomek cholery“, protože s určitostí víme, že půjde cestou, kterou mu cholera vyšlapala.

Cholera je jedna z pouhé hrstky patogenů – vedle dýmějového moru, chřipky, neštovic a HIV –, které v moderním světě dokázaly vyvolat pandemie, nákazy rychle se šířící populací. Je však mezi nimi ojedinělá. Na rozdíl od moru, neštovic a chřipky byl vznik a šíření cholery od začátku dobře zdokumentován. Dvě století po prvním výskytu zůstává neobyčejně účinná, její schopnost přivodit smrt či způsobit to, co předvedla při letu 952, není o nic menší než dřív. A na rozdíl od relativních nováčků, jako je HIV, je cholera v pandemiích starým mazákem. Zatím udeřila sedmkrát, naposledy na Haiti v roce 2010.

Dnes je cholera známá jako nemoc, která se vyskytuje hlavně v chudých zemích, ale vždycky tomu tak nebylo. V devatenáctém století zasáhla nejmodernější, prosperující města světa, zabíjela bez rozdílu bohaté i chudé, od Paříže či Londýna až po New York a New Orleans. V roce 1836 jí v Itálii podlehl král Karel X. V roce 1849 v New Orleansu prezident James Polk, v roce 1893 v Petrohradě skladatel Petr Iljič Čajkovskij. V průběhu devatenáctého století onemocněly cholerou miliony lidí a více než polovina zemřela. Byl to jeden z nejrychleji se šířících, nejobávanějších patogenů na světě.¹

Mikroba způsobujícího tuto nemoc, Vibrio cholerae, lidé poznali během období britské kolonizace vnitrozemí jižní Asie. Ale až prudké změny za průmyslové revoluce poskytly příležitost, aby se mikrob proměnil v patogen způsobující pandemii. S novými typy cestování – parníky, vodní kanály, železnice – se Vibrio cholerae dostalo až hluboko do Evropy a Severní Ameriky. Přelidněnost rychle rostoucích měst a špatná hygiena tehdy bakterii umožnily, aby ukázala, co umí.

Opakované epidemie cholery představovaly silnou výzvu pro politické a sociální instituce zasažených zemí. Zabránit šíření nemoci vyžadovalo jistý stupeň mezinárodní spolupráce, účinné obecní správy a sociální soudržnost, které v nových průmyslových velkoměstech a městech měly být teprve vytvořeny. Když se objevil lék – čistá voda –, museli lékaři a vědci překročit dlouho zavedenou, obecně uznávanou pravdu o zdraví a šíření nemoci.

Trvalo skoro stovku let opakovaných smrtících pandemií cholery, než se města jako New York, Paříž či Londýn opravdu pustila do boje s touto nemocí. Musela od základu změnit způsob, jak se tehdy bydlelo, zajistit pitnou vodu a odvod odpadů, starat se o veřejné zdraví, pěstovat mezinárodní vztahy a porozumět vědě o zdraví a nemoci.

Tak dovede pandemie proměňovat svět.

♦ 

Pokroky v medicíně a v péči o veřejné zdraví, zaměřené na zastavení šíření patogenů devatenáctého století, například cholery, byly tak značné, že mezi epidemiology, historiky lékařství a dalšími odborníky se po většinu dvacátého století soudilo, že vyspělé společnosti nad infekčními chorobami navždy zvítězily. Západní společnosti se podařilo dosáhnout „skutečné eliminace infekčních nemocí, což považujeme za významný faktor společenského života,“ napsal v roce 1951 virolog sir Macfarlane Burnet.² „Psát o infekčních nemocech,“ dodal v roce 1962, „je téměř jako psát o něčem, co patří minulosti.“³ Jestliže se průměrný Američan na začátku dvacátého století dožil kolem 50 let, na konci století již téměř 80.⁴

Podle populární teorie „epidemiologické přeměny“, kterou poprvé vyslovil egyptský vědec Abdel Omran, byl zánik infekčních chorob v bohatých společnostech přímým výsledkem ekonomického rozvoje. Jak země prosperovaly, profil jejich nemocí se posunul. Společnost už nesužovaly morové nákazy, ale většinou pomalé, chronické, nepřenosné nemoci, jako jsou různá srdeční onemocnění či rakovina.

Přiznávám, že kdysi jsem téhle teorii pevně věřila. Protože jsem jezdila do takových míst, jako jsou ghetta v jižní Bombaji, kde vyrůstal můj otec, věděla jsem, že společnosti, které tíží břemeno infekčních chorob, jsou opravdu velmi lidnaté a chudé, se špatnou hygienou. V jižní Bombaji jsme trávili každé léto, ve zchátralých činžácích namačkáni s příbuznými ve dvoupokojových bytech. Stejně jako stovky ostatních obyvatel jsme vyhazovali odpadky přímo na dvorek, vodu na společné latríny jsme nosili ve starých plastových kýblech a na prahy jsme montovali půlmetrové desky jako zábranu před krysami. Infekce byla všudypřítomnou realitou – stejně jako v jiných přelidněných oblastech, kde se válí odpadky a není vyřešená kanalizace.

Ale vždycky na konci léta jsme nasedli do letadla zpátky domů a měli pocit, že tenhle způsob života zmítaný nemocemi necháváme nadobro za sebou a míříme tam, kam si razili cestu naši rodiče, když poprvé odjeli z Indie do New Yorku s lékařskými diplomy v plastových rámečcích v tašce. V amerických městech, kde jsme bydleli, kde byly zásoby čisté pitné vody, kde byla odváděna odpadní voda, která se čistila a v dostatečné vzdálenosti likvidovala, a kde byla vybudována infrastruktura zdravotní péče, infekční onemocnění znamenala už vyřešený problém.

Jenže pak, vlivem stejných okolností, jaké v devatenáctém století přivedly choleru ke břehům New Yorku, Paříže a Londýna, se jasně ukázalo, že mikrobi slaví návrat. Rozvoj v kdysi odlehlých lokalitách vnesl do lidské společnosti nové patogeny. Rychle se měnící světová ekonomika, která měla za následek rychlejší způsoby mezinárodního cestování, dala patogenům nové příležitosti k šíření. Urbanizace a s ní nárůst chudinských čtvrtí a velkochovů zvířat pomohly k šíření infekcí. Podobně jako cholera, které se dařilo za průmyslové revoluce, potomkům cholery prospívaly její následky: klima měnící se vinou nadměrného uhlíku v ovzduší, uvolňovaného po staletích pálení fosilních paliv.

První nová infekční nemoc, která postihla prosperující západ a narušila představu „věku po infekcích“, virus lidské imunitní nedostatečnosti (HIV), se objevila na začátku 80. let dvacátého století. I když nikdo nevěděl, kde se vzala a jak ji léčit, z mnoha novinářů čišela jistota, že je jen otázkou času, kdy medicína tenhle nový virus porazí. Budeme mít léky, které ho vyléčí, očkování, které ho vymýtí. Mezi lidmi se mluvilo o tom, že by lékařské instituce měly pracovat rychleji, ale nikdo se nestaral, jak strašlivou biologickou hrozbu HIV představuje. Původní pojmenování vlastně popíralo myšlenku, že HIV je infekční onemocnění. Někteří novináři, zdráhající se připustit nakažlivou povahu viru (zato libující si v homofobním hledání obětních beránků), ji prohlašovali za „rakovinu gayů“.⁵

A pak přišly další infekční patogeny, podobně imunní vůči preventivním strategiím a opatřením proti šíření nemoci, které jsme tak dlouho brali jako samozřejmost. Kromě HIV lidstvo ohrožovala západonilská horečka, SARS, ebola a nové druhy ptačí chřipky. Nově omlazení mikrobi – rezistentní tuberkulóza, znovuvzkříšená malárie i samotná cholera – se naučili obcházet léčiva, kterými jsme je drželi na uzdě. To všechno mezi roky 1940 a 2004 – více než tři stovky infekčních chorob, které buďto nově vznikly, nebo se znovu vynořily, na místech a v populacích, kde se nikdy dříve nevyskytovaly.⁶ Bylo toho najednou tolik, že virolog z Kolumbijské univerzity Stephen Morse zvažoval i možnost, že by tyto nové viry mohly pocházet z vesmíru: učiněný „kmen Andromeda“, vir sršící z nebe.⁷

V předním lékařském časopise v roce 2008 připustili to, co už bylo mnohým zřejmé: tvrzení o vymýcení infekčních chorob ve vyspělých zemích je „velmi přehnané“.⁸ Infekční patogeny se vrátily, a to nejen do zanedbaných, chudinských koutů světa, ale i do mnoha moderních měst a jejich vzkvétajících předměstí. V roce 2008 označili odborníci na mapě světa červenými body místa, kde se každý nový patogen objevil. Pás od 30–60 ° na sever od rovníku po 30–40 ° na jih se zbarvil do ruda. Samým srdcem světové ekonomiky se táhl rudý pruh: Spojené státy, západní Evropa, Japonsko a jihovýchodní Austrálie. Ekonomický rozvoj neposkytl žádný univerzální lék proti nákaze: Omran se zmýlil.⁹

Ve chvíli, kdy si tohle lékařské instituce začínají uvědomovat, síla mikrobů – armády miniaturních organismů, tak malých, že pouhým okem nejsou vidět, například bakterie, viry, plísně, prvoci a mikroskopické řasy – se stává strašákem. Experti na infekční choroby dnes nehovoří o vítězství nad mikroby, spíše o klesající šanci mikrobů, o tom, že možná i rakovina či duševní poruchy, které jsme kdysi přičítali životnímu stylu a genetice, jsou ve skutečnosti dílem jiných, nezkrocených mikrobů.¹⁰ Přestali jsme se plácat po ramenou, jací jsme dobří. „Ozývají se analogie, jak musíme vyhrát válku proti mikrobům,“ prohlásil odborník na infekční choroby z Kalifornské univerzity Brad Spellberg v roce 2012 před shromážděním kolegů. „Vážně? Je jich takové množství, že dohromady jsou asi ve sto tisícinásobné přesile. Tohle asi nevyhrajeme.“¹¹

Zároveň s nárůstem počtu nových patogenů roste rovněž počet obětí na životech. Mezi roky 1980 a 2000 stoupl jen ve Spojených státech počet úmrtí způsobených patogeny téměř o 60 procent. Velký podíl na těchto úmrtích měl HIV, ale nemohl za všechny. Počet zemřelých na patogeny kromě HIV vzrostl o 22 procent.¹²

Mnoho odborníků se domnívá, že pandemie typu cholery nás nemine. Podle průzkumu epidemiologa Larryho Brillianta kolem 90 procent epidemiologů je toho názoru, že pandemie, která postihne 1 miliardu lidí, 165 milionů zahubí a rozpoutá celosvětovou krizi, jež nás může stát až 3 biliony dolarů, se objeví někdy v příštích dvou generacích.¹³ Prozatím nebyla ani jedna z pandemií způsobených nově objevenými patogeny – HIV a chřipkovým virem H1N1 – tak rychlá a tak smrtící jako cholera. HIV je zajisté smrtelná nemoc, ale šíří se pomalu; mexická prasečí chřipka (H1N1) se v roce 2009 rozšířila rychle a dalece, ale dokázala usmrtit méně než 0,005 procent obětí.¹⁴ Nové patogeny však způsobují ničivé pandemie i u našich zvířecích souputníků. Chytridiomykóza, poprvé zaznamenaná v roce 1998, dnes ohrožuje mnoho druhů obojživelníků. V roce 2004 hynul opylující hmyz, stal se obětí dosud záhadného syndromu zhroucení včelstev. V roce 2006 syndrom bílého nosu, způsobený plísňovým patogenem Pseudogymnoascus destructans, začal v Severní Americe vybíjet netopýry.¹⁵

Tohle tušení blížící se pandemie pramení částečně z toho, jak se zvyšuje množství patogenů s biologickými schopnostmi, které by ji mohly způsobit. Ale odráží i slabá místa v infrastruktuře veřejného zdraví, způsobech mezinárodní spolupráce a schopnosti zachovávat sociální soudržnost tváří v tvář nákaze. To, jak se moderní společnosti dosud stavěly k propuknutí nových nemocí, nevěstí nic dobrého. Ebola propukla na začátku roku 2014 v odlehlé vesnici uprostřed lesů v Guineji. Bylo by snadné zabránit epidemii, jen s těmi nejjednoduššími, nejlevnějšími prostředky, kdyby se zarazila hned na začátku. Jenže virus, kterým se v minulosti nakazilo vždy jen několik stovek lidí, se během jediného roku rozšířil do pěti sousedních zemí, onemocnělo více než 26 tisíc lidí, a zastavení infekce stálo miliardy.¹⁶ Nemoci, které známe, a dají se snadno zvládnout léky a očkováním, se vymykají kontrole i v bohatých zemích, které mají ty nejlepší možnosti je potlačit. Epidemie spalniček, proti nimž existuje očkování, vypukla během zimních prázdnin v Disneylandu. Rozšířila se do sedmi amerických států a nákaze byly vystaveny tisíce lidí. Spojené státy zakusily mezi roky 1996 a 2011 patnáct takových epidemií.¹⁷

Který z nových patogenů způsobí příští pandemii u lidí, pokud k ní dojde, to se teprve uvidí. Od té doby, co jsem nasedla do letadla na Haiti, jsem už sama pár kandidátů viděla.

♦ 

V roce 2010 byli moji dva synové ve věku 10 a 13 let neustále samý strup. Běhali s holýma noha v tenkých sportovních šortkách, kopali si otrhaným fotbalovým míčem na asfaltu, skákali z můstků do kamenité řeky za domem, prali se na hrubé břidlicové podlaze.

Ani jsem si nevšimla, že si na jaře starší syn zalepil koleno leukoplastí. Ve chvíli, kdy si na zranění začal stěžovat, se už okraje náplasti začaly třepit a na odhaleném lepidle se zachytil několikadenní nános nečistot. Říkal, že ho bolí koleno, ale na tom přirozeně nebylo nic divného. Vždyť ten údajný strup měl být přímo na čéšce a neměl šanci ztvrdnout, protože syn nevydržel ani chvilku v klidu. Letmý pohled na tmavě červenou skvrnu uprostřed náplasti byl dostatečným důkazem: tenhle stroupek se neustále rozedíral. „Jasně,“ řekla jsem si, „tohle musí bolet.“

O několik dní později sebou vždycky škubnul, když vstával. „Dělá herečku,“ pomyslela jsem si. Příštího rána ale přišel do kuchyně a kulhal.

Sloupli jsme náplast. Žádný stroupek tam nebyl. Místo toho se ukázala kupa ošklivých hnisavých vřídků. Jeden z nich měl špičku přes dva a půl centimetru – dva a půl centimetru! – a na rozlepenou náplast z něho vytékala ošklivá tekutina.

Patogen, který způsobil tyhle záněty, jak jsme se záhy dozvěděli, se jmenuje meticilin-rezistentní zlatý stafylokok (MRSA). Jedná se o bakterii rezistentní na antibiotika, která se poprvé objevila v šedesátých letech dvacátého století a do roku 2010 kvůli ní zemřelo více Američanů než na AIDS.¹⁸ Pediatrička, většinou žoviální dáma, při jediném pohledu na synovo koleno nasadila vážnou tvář. Vyšvihla hromadu receptů, ještě než přišly výsledky z laboratoře – silné antibiotikum Clindamycin a starý dobrý Bactrim, plus tvrdý režim, kdy jsme měli vytlačovat hnis z boláků pomocí horkých kompresí a silného vymačkávání. To bude obojí příšerně bolestivé, protože vrstva hnisu prostoupila hluboko do tkáně (synovi vytryskly slzy jen při tom pomyšlení), a náročné, protože v hnisu se to hemžilo bakteriemi MRSA. Každá kapička bude muset být pečlivě zachycena a zlikvidována, jinak si najde cestu do mikroskopických štěrbinek v naší pokožce nebo, ještě hůře, usadí se nám v kobercích, prostěradlech, sedačkách či na kuchyňské lince, kde může vyčkávat i celý rok.¹⁹

Po týdnech vymačkávání a užívání léků se zdálo, že infekce ustupuje. „Měl štěstí,“ řekl mi hlavní mikrobiolog. „Klidně mohl přijít o nohu.“²⁰ Ale když nás zavolali zpátky do pediatrické ordinace na další sledování, sdělili nám, že ten nevypočitatelný, nezkrotný nový patogen ještě neřekl své poslední slovo.

S MRSA se léčí celé rodiny, chytají jej jeden od druhého i několik let, řekla pediatrička. Věděla jsem, protože v té době jsem si o tom už leccos zjistila, třeba že tahle bakterie může i zabíjet. Ale ani jeden ze všech možných lékařů, které jsme navštívili, netušil, jak zabránit tomu, aby se infekce neobjevila znovu nebo nepřeskočila ze syna na někoho dalšího z rodiny. Jeden doktor radil dvakrát týdně dvacetiminutovou koupel v bělicím roztoku. „Nejde o žádné kosmetické ošetření,“ dodal, jako kdyby to bylo potřeba nějak vysvětlit. S tímhle, řekl, by se mělo pokračovat, dokud si nebudeme jistí, že už se to nevrací – možná měsíce, možná i roky. Další lékař doporučoval stejnou léčbu, ale s odlišnými detaily, a sice že ve vaně má být půl hrnku bělidla. Nesdělil mi žádné podrobnosti ohledně délky trvání či frekvence koupelí, a já jsem byla v takovém šoku, že jsem se úplně zapomněla zeptat.

Tento nedostatek shodných informací, neurčitý časový rámec a nepříjemná povaha léčby začínaly nahlodávat naše odhodlání. Říkali jsme si: nevymýšlejí si? V té době existovala jen jediná studie o účinnosti léčby bělidlem, provedená v roce 2008. Podle ní by mírná koncentrace bělidla v lázni mohla „dekolonizovat“ materiál MRSA. Ale jak dlouhodobý to má efekt, jestli by to na lidské pokožce fungovalo obdobně jako na materiálu použitém ve studii a především, zda by to pomohlo omezit frekvenci dalších nákaz MRSA, to nikdo nevěděl. Možná MRSA žije uvnitř těla některých lidí, nebo jsou k němu jeho oběti nějakým způsobem náchylné či se infikují z jiných zdrojů, takže bělidlo by tady vůbec nic nezmohlo. A také možná, jak upozornil můj manžel, by se ke stejnému výsledku dalo dospět pravidelným plaváním v místním bazénu se silně chlorovanou vodou neutralizující MRSA. Nebo častým vystavováním pokožky slunci.

Nejistota medicíny v zacházení s tímto nováčkem urážela moje city. Jako dítě z lékařské rodiny (dcera psychiatra a patoložky) jsem vyrostla v představě, že medicína si umí poradit s každou nemocí. Jak rychle se jistoty minulosti dokázaly proměnit ve „snad“ a „možná“!

Mému znepokojení ještě přidala vzpomínka na epizodu, která se přihodila rok před tím, než do našeho života vstoupil MRSA. V roce 2009 se do místní základní a střední školy dostal nový druh chřipkového viru, zvaný H1N1. S davem vystresovaných rodičů jsem se tlačila na klinice a snažila se získat pro své děti vakcínu proti H1N1. Ale H1N1 přišel moc rychle, byl příliš silný a očkovací látky málo. Než se na moje děti dostalo, bylo už pozdě; chřipka (pravděpodobně H1N1, protože to byl nejsilnější kmen, který se tu zimu šířil) už u nich začala propukat. Dva kluci, kteří nedokázali být chvíli v klidu, leželi teď celé dny bez pohnutí spalováni čtyřicetistupňovou horečkou, jak se jejich organismus snažil bojovat s virem. Stejně jako u MRSA nebylo nic, co by se dalo dělat, nic, co bych jim mohla dát. Nakonec se z toho dostali, ale více než půl milionu jiných na celém světě na H1N1 zemřelo – z toho více než dvanáct tisíc lidí ve Spojených státech. Po zbytek zimy, když jsme s ostatními rodiči rozváželi kluky na fotbal, se v autech ozývaly identické zvuky pochřipkového pokašlávání.²¹

A pak, několik měsíců poté, co do mé domácnosti vtrhly H1N1 a MRSA, se přehnala cholera nad Haiti, kde ji více než sto let neviděli.

♦ 

Tenhle rychlý sled událostí mě přesvědčil, že ony podivné nové nákazy, které jsme zažili, nejsou žádné ojedinělé, nahodilé případy, ale že jsou součástí většího, celosvětového fenoménu. Protože jsem se několik let zabývala psaním o jednom z nejstarších lidských patogenů, malárii, tohle okamžitě vzbudilo můj zájem. Většinou se mluví o pandemii, až když jsou patogeny pevně zakořeněny v populaci a vybírají si svou daň. Zpětné dohledávání toho, jak se tam dostaly a odkud přišly, se musí dávat dohromady kousek po kousku podle různorodých stop a vodítek, což je dost náročný úkol, když je zkoumaný objekt v pohybu a neustále se vyvíjí. A přesto je právě tahle zpětná historie nejdůležitější ze všeho, protože hlavně díky ní získáváme o pandemii znalosti, které potřebujeme, aby se nerozmohla. Příchod spousty nových patogenů nám dal šanci, abychom tuto historii zachytili v reálném čase. Skryté mechanismy a cestičky, kterými se mikrobi přemění v patogeny způsobující pandemii, by tak mohly být vystopovány hned na začátku.

Prala jsem se s otázkou, jak začít. Možností by mohlo být vybrat si jeden právě objevený patogen a sledovat jeho vývoj. To se mi ale zdálo jak riskantní, tak nefér. Který bych si měla vybrat? Zatímco nebezpečí pandemie může celkově stoupat, nikdo vám neřekne, který z právě objevených či znovu objevených patogenů pandemii způsobí, pokud vůbec. Mohla bych provést poučený odhad – tak se to dělá –, ale mohla bych to odhadnout špatně. Většina objevujících se patogenů pandemie nezpůsobí. Je to jednoduchá matematika: jen velmi málo patogenů je způsobí.

Jinou možností by bylo začít pátrat v historii patogenu, který už má vyvolání pandemie na svědomí. To je jistější strategie, ale stále poskytuje jen částečný náhled na to, co se děje teď. Jakkoli je historie cholery, spalniček nebo malárie fascinující, každá z nich je nutně svázána se svou dobou a místem. Navíc je tu jeden podstatný paradox: čím lepší, čím detailnější historii nám poskytne, tím pravděpodobněji se podmínky, které vedly k pandemii v minulosti, budou jevit jako jedinečné, a tedy pro příběh příští pandemie nepodstatné.

Jen tak jsem se probírala papíry o vznikajících chorobách, když jsem narazila na pojednání v časopise Science z roku 1996 od mikrobioložky Rity Colwellové. Byl to přepis řeči, kterou přednesla Americké asociaci pro pokrok ve vědách. V přednášce Colwellová hovořila o tom, čemu říkala „paradigma cholery“: o myšlence, že v příběhu cholery, na níž se dlouhodobě specializuje, jsou všechny klíče, které potřebujeme, abychom porozuměli základním hnacím mechanismům, jež stojí za ostatními vznikajícími chorobami. Napadlo mě, že bych v podstatě měla zkombinovat ty dva způsoby, které jsem předtím zavrhla. Na příběhu nových patogenů viděných zorným polem minulé pandemie bych mohla ukázat obojí – jak nové patogeny vznikají a šíří se, a jak patogen, který šel stejnou cestou, už pandemii způsobil. Cesta od mikroba k pandemii by překrytím obou způsobů mohla leccos osvětlit, tam, kde se jejich nejasné paprsky protnou.

A tak jsem se vydala do chudinských čtvrtí v Port-au-Prince, na zvířecí trhy do jižní Číny a na chirurgická oddělení v Novém Dillí pátrat po místech vzniku starých i nových patogenů. Ponořila jsem se do zkoumání historie pandemií, hledala v psaných záznamech a v informacích vetkaných do našich genů. Čerpala jsem z oborů sahajících od evoluční teorie a epidemiologie ke kognitivním vědám a politické historii, i ze svého osobního příběhu.

Zjistila jsem, že jakkoli je dnešní tempo ekonomických, sociálních a politických změn podobné těm v devatenáctém století v éře průmyslové revoluce, přece je tu jeden důležitý rozdíl. V minulosti byly síly, které poháněly pandemie, svým obětem neznámé. V devatenáctém století si lidé přivezli choleru na lodích přes moře a po vodních kanálech, dovolili, aby se šířila

v přelidněných slumech a čilým obchodem, a příznaky byly stále smrtelnější, protože nikdo nevěděl, jaké léky brát a proč. Dnes, když stojíme na hraně další pandemie, různé fáze cesty od neškodných mikrobů k patogenu schopnému vyvolat pandemii nám už nejsou skryty. Na každou fázi se můžeme zblízka podívat.

Tato kniha se vydává po téhle cestě, od divočiny koloniální jižní Asie a slumů devatenáctého století v New Yorku, po džungle v centrální Africe a předměstské dvorky na východním pobřeží dnešních Spojených států. Cesta začíná, pokud se týká cholery a jejích potomků, v tělech divokých zvířat kolem nás.

KAPITOLA 1
PŘESKOK

Jednoho chladného deštivého dne na začátku roku 2011 jsem se ve snaze najít místa vzniku nových patogenů vydala pátrat po tržištích Kantonu, hlavního města čínské jižní provincie Kuang-tungu.

Tržiště se zvířaty jsou otevřené pouliční trhy, kde zájemcům prodávají živá zvířata odchycená v přírodě, která se pak zabíjejí a konzumují. Slouží oblibě čínské „divoké kuchyně“ zvané yewei, tedy „divoká“ kuchyně, ve které se připravují speciální pokrmy z exotických zvířat, počínaje hady a želvami až po netopýry.¹

Právě na takovém tržišti v Kantonu se poprvé vyskytl virus, který v roce 2003 málem způsobil pandemii. Tento konkrétní virus obvykle žije v těle vrápence, což je druh netopýra. Jde o typ koronaviru z rodiny virů způsobujících většinou lehká respirační onemocnění. (U lidí jsou odpovědné asi za 15 procent všech případů běžného nachlazení.) Ale virus, který se zrodil na tržišti v Kantonu, byl jiný.²

Z vrápenců se rozšířil na jiná volně žijící zvířata uvězněná v klecích stojících poblíž, včetně psíků mývalovitých, fretek, hadů a ovíječů skvrnitých (druh cibetky). A jak se virus šířil, začal mutovat. V listopadu 2003 se zmutovaná forma viru přenesla z vrápence na lidi.

Podobně jako ostatní koronaviry začal kolonizovat buňky dýchacího ústrojí. Avšak na rozdíl od svých mírnějších bratří si nový virus pohrával s imunitním systémem lidí a narušoval schopnost infikovaných buněk varovat sousední buňky před nezvaným hostem v těle. Výsledkem bylo, že asi u čtvrtiny nakažených, kteří zdánlivě onemocněli chřipkou, přerostla nemoc v život ohrožující zápal plic, protože napadené plíce se plnily tekutinou a organismus trpěl nedostatkem kyslíku. Během následujících měsíců se virem nakazilo více než 8 tisíc lidí a onemocnění vešlo ve známost jako SARS – těžký akutní respirační syndrom (Severe Acute Respiratory Syndrome). Sedm set sedmdesát čtyři lidí na něj zemřelo.³

A pak se virus SARS vytratil. Jako jasná zářící hvězda spálil všechno palivo, neboť zabíjel tak rychle, že už neměl šanci se dál šířit. Když vědci označili trh se zvířaty za líheň, kde se podivný nový patogen zrodil, čínské úřady zakročily. Mnoho tržišť bylo zavřeno. Ale uplynulo několik let a trhy se vrátily, i když v menší a nenápadnější podobě.

Doslechli jsme se, že jeden takový se nachází někde v okolí ulice Zengeha, rušné čtyřproudovky, která vede pod rachotící kantonskou dálnicí. Chvíli jsme bloudili kolem a pak jsme zastavili, abychom se zeptali na cestu uniformovaného strážníka. Trpce se zasmál. Tržiště před šesti roky zavřeli, prohlásil, hned po epidemii SARS. Ale pak, aniž by hnul brvou, zatahal za kabát jednoho dělníka procházejícího kolem a nám poradil, ať se zeptáme znovu, tentokrát toho dělníka. A tak jsme se zeptali a dozvěděli se něco docela jiného: jděte dolů po druhé straně kolem té budovy, vysvětloval, a strážník souhlasně přikyvoval. Tam prý „možná“ najdeme „pár lidí“, kteří nám „něco prodají“. Jakmile jsme zabočili za roh, udeřil nás do nosu zápach, pronikavý, pižmový a navlhlý. Tržiště se skládalo z řady stánků vypadajících jako garáže podél betonového chodníčku. Některé byly přestavěné na kancelář, ložnici i kuchyň v jednom. V nich obchodníci se zvířaty, navlečeni podle počasí, zabíjeli čas a čekali na zákazníky. U jednoho stánku hráli tři muži středního věku a jedna žena na skládacím stolku karty; u jiného se znuděná mladá dívka dívala na televizi připevněnou na zdi. Když jsme přišli, jeden muž mrsknul zbytek polévky do mělkého žlabu mezi stánky a chodníčkem, osmičlenná rodina za ním se nakláněla nad kouřícími miskami. Za pár minut se muž objevil znovu a mohutně se do žlabu vysmrkal.

Nikdo si vůbec nevšímal zboží, na které jsme se sem přišli podívat: divokých zvířat v klecích, která byla ulovena či získána od jiných obchodníků v dlouhém dodavatelském řetězci sahajícím až hluboko do vnitrozemí Číny a za hranice do Myanmaru a Thajska. Třináctikilová želva v bílém umělohmotném kbelíku poslušně seděla v loužičce špinavé vody hned vedle klecí s divokými kachnami, fretkami, hady a divokými kočkami. Jedna řada za druhou plné zvířat, která by se na svobodě spolu zřídka potkala, pokud vůbec, ale teď tady vedle sebe dýchala, močila, kálela a krmila se, jedno vedle druhého.

Ta scéna byla pozoruhodná z několika ohledů, které by mohly vysvětlit, proč SARS vznikl právě tady. Jedním je neobvyklé, ekologicky bezprecedentní seskupení divokých zvířat. V přirozeném prostředí by se nikdy vrápenci, kteří žijí v jeskyních, nepotkali s ovíječi – cibetkovými šelmami žijícími na stromech. Ani by se nikdy nedostali k lidem na takovou vzdálenost, aby na ně mohli prsknout. A to všechno se sešlo právě tady na tržišti. Skutečnost, že virus se rozšířil z netopýrů na cibetky, byla pro vznik SARS nejzásadnější. Ovíječi byli z nějakého důvodu na virus zvláště citliví. To viru poskytlo příležitost, aby se násobil jako ozvěna v tunelu. A čím víc se množil, tím vyšší byla pravděpodobnost, že bude mutovat a vyvíjet se, až se z mikroba žijícího v těle vrápence stal mikrob, který může infikovat člověka. Těžko říci, jestli by se virus SARS vůbec kdy objevil, kdyby nedošlo k tomuto znásobení.

Přistoupili jsme k jednomu prodejci u stánku osvětleného jedinou holou žárovkou. Za ním na zavěšené polici stála zamazaná, asi čtyřlitrová skleněná nádoba plná hadů plovoucích v jakémsi solném roztoku. Když byla moje překladatelka Su zabraná do hovoru s obchodníkem, vynořily se dvě ženy a hodily k mým nohám bílé plátěné pytle. V jednom se plazil propletenec tenkých hnědých hadů. V tom druhém se nebezpečně zmítal jediný, mnohem větší syčící had. Byl evidentně zmatený. Přes průsvitnou látku jsem viděla, že had má na hlavě širokou kápi, takže to musela být kobra.

Než jsem tyhle dvě věci vstřebala, muž a ženy, kteří mě až do té chvíle nebrali na vědomí, se ke mně otočili s naléhavým výrazem ve tváři. Su mi přeložila jejich otázku: kolik přesně lidí chci s tím hadem nakrmit?

„Deset,“ vykoktala jsem a otočila se, celá zmatená. O pár minut později se na nás žena obrátila s další otázkou. Ukazovala na mě, zdvořile se culila do dlaně a ptala se Su, jestli je to pravda, že cizinci jako já jedí krůty. Podle ní jsem to byla já, kdo měl podivné stravovacími návyky.

♦ 

Také cholera vznikla v tělech živočichů. Organismy hostící choleru žijí v moři. Je to druh drobných korýšů zvaných klanonožci. Jsou asi jeden milimetr dlouzí s tělem ve tvaru slzy a jediným, jasně červeným očkem. Protože neumějí plavat, jsou považováni za druh planktonu, nechávají se unášet vodou a gravitační sílu, která je přitahuje do hloubky, zpomalují dlouhými anténkami roztaženými od sebe jako křídla kluzáku.₄ I když se o nich moc nemluví, jsou ve skutečnosti nejhojněji se vyskytujícím vícebuněčným organismem na Zemi. Jediný sumýš může mít na sobě přes 2 tisíce klanonožců a jediná hvězdice o velikosti lidské dlaně stovky. Na některých místech se nachází taková hustota klanonožců, že je voda takřka neprůhledná, a každý z nich může za jedinou sezónu vyprodukovat až 4,5 miliardy potomků.⁵

Vibrio cholerae jsou jejich mikrobiální partneři. Jedná se o mikroskopický druh bakterie ve tvaru čárky z rodu Vibrio. V. cholerae sice může žít samostatně, volně plavat ve vodě, avšak hojně se hromadí na povrchu a uvnitř těla klanonožců, přichytává se na jejich vaječné váčky a ke stěnám vnitřností. Bakterie vibrio zde má neocenitelnou ekologickou funkci. Stejně jako ostatní korýši se klanonožci uzavírají do křehké skořápky stvořené z polymeru zvaného chitin. Několikrát za život se svlékají ze staré kůže jako hadi, přičemž odhodí 100 miliard tun krunýřů ročně. Bakterie vibrio se tou spoustou chitinu živí, a celkem tak zrecyklují na 90 procent přebytečného chitinu v oceánech. Kdyby jich nebylo, oceán by kvůli horám vnějších koster z klanonožců trpěl nedostatkem uhlíku a dusíku.⁶

Bakterie vibrio i klanonožci se množí v teplých pobřežních vodách, kde se mísí sladká a slaná voda, například v Sundarbans, rozsáhlých mokřinách u největšího zálivu na světě – Bengálského zálivu. Tato oblast bývala podsvětím země i moře, a dlouho odolávala pronikání člověka. Každý den zaplavovaly slané přílivy Bengálského zálivu nízko položené porosty mangrovů a přílivové oblasti v Sundarbans, vytlačovaly mořskou vodu do vnitrozemí až 800 kilometrů daleko a vytvářely přechodné ostrovy sedimentů, zvané char, jež se denně objevovaly a mizely s odlivem a přílivem. Po močálech se proháněly cyklony, jedovatí hadi, krokodýli, jávští nosorožci, divocí buvoli a dokonce bengálští tygři.⁷ Vládci Mughalské říše, kteří až do sedmnáctého století ovládali indický subkontinent, rozumně nechávali Sundarbans na pokoji. Novináři v devatenáctém století území říkali „jakási utopená země, porostlá džunglí, zachvácená malárií a zabydlená divou zvěří“ a posedlá „pekelnou plodností“.⁸

Ale později, v druhé polovině 18. století, převzala vládu nad

Bengálskem a s ním i nad Sundarbans britská Východoindická společnost. Do mokřadů začali proudit angličtí usedlíci, lovci tygrů a kolonisté. Najali tisíce domorodců k pokácení mangrovů, vybudování hrází a pěstování rýže. Během padesáti let zmizelo téměř 2000 čtverečních kilometrů sundarbanských lesů. V průběhu devatenáctého století se lidská osídlení rozprostřela přes 90 procent kdysi nedotčené, neprostupné oblasti Sundarbans bohaté na klanonožce.⁹

Kontakt mezi lidmi a klanonožci infikovanými bakterií vibrio nebyl asi nikdy tak intenzivní jako tehdy v nově dobytých tropických mokřadech. Zemědělci a rybáři v Sundarbans se usadili ve světě, který se napůl vynořil z poloslané vody, v níž se bakterii vibrio tolik dařilo. Určitě nebylo příliš složité, aby vibrio proniklo do lidského těla. Třeba rybář, kterému z boku lodi šplíchala voda přímo do obličeje, nebo vesničan, který pil ze studně kontaminované několika litry přílivové vody, mohli klidně spolknout pár neviditelných klanonožců. Každý z nich mohl být infikovaný až 7 tisíci bakteriemi vibrio.¹⁰

Tento těsný kontakt umožnil Vibriu cholerae, aby se přenesl, či „přeskočil“ do lidského organismu. Zpočátku tam bakterii nečekalo zrovna nejlepší přijetí. Lidská obranyschopnost je připravena takového nezvaného návštěvníka vypudit, třeba kyselým prostředím v žaludku, které neutralizuje většinu bakterií, odporem konkurenčních mikrobů obývajících naše střeva, po buňky imunitního systému, které jsou neustále ve střehu. Avšak v průběhu času se Vibrio cholerae adaptovalo na lidský organismus, který mu byl opakovaně vystavován. Například mu na jednom konci narostlo dlouhé vlákno podobné vlasu, které vylepšilo jeho schopnost spojovat se s dalšími buňkami vibrio. Obdařené tímto vláknem dokázalo vibrio tvořit silné mikrokolonie, které ulpívaly na výstelce lidského střeva jako pěna na závěsu ve sprše.¹¹

Vibrio cholerae vešlo ve známost jako zoonóza (zoonosis), z řeckého zoon – „zvíře“ a nosos – „nemoc“. Byl to zvířecí mikrob, který dokázal infikovat člověka. Ale zatím ještě Vibrio cholerae nebylo pandemickým zabijákem.

♦ 

Jako zoonóza mohlo Vibrio cholerae infikovat pouze lidi, kteří byli v kontaktu s jejich hostitelským živočichem, tedy klanonožcem. Šlo o patogen, který byl držený na uzdě a nemohl nakazit nikoho mimo své omezené možnosti. Rozhodně nemohl infikovat někoho, kdo nebyl ve styku s vodami bohatými na klanonožce. Ohniska nákazy by sice mohla vzniknout, pokud by se například více lidí najednou dostalo do styku s klanonožci, ale tyto nákazy by vždycky spontánně vymizely. Skončily by samy od sebe.

Protože na to, aby patogen způsobil vlnu postupných infekcí – epidemii nebo pandemii, podle toho, jak daleko by vlna doputovala –, by musel být schopný šířit se přímo z člověka na člověka. To znamená, že jeho „základní reprodukční číslo“ by muselo být větší než 1. Základní reprodukční číslo (R0) označuje průměrný počet osob, které se nakazí jednou infikovanou osobou (za absence vnějších zásahů). Řekněme, že máte rýmu a nakazíte jí syna i jeho kamaráda. Pokud by tento hypotetický scénář byl typický pro celou populaci, základní reprodukční číslo vašeho nachlazení by bylo 2. Pokud však nakazíte ještě dceru, reprodukční číslo rýmy by bylo 3.

Tato matematika je při propuknutí nákazy zásadní, protože se dá ihned předpovědět budoucí vývoj. Pokud každá infekce způsobí průměrně méně než jednu další infekci – nakazíte syna a jeho kamaráda, ale ani jeden z nich už nenakazí nikoho dalšího –, pak nákaza vymizí sama od sebe, podobně jako vyhyne populace, ve které každá rodina zplodí méně než dvě děti. Nezáleží na tom, jak je infekce smrtelná. Ovšem pokud každá infekce způsobí průměrně jednu další infekci, pak by nákazy mohly teoreticky pokračovat do nekonečna. Jestliže výsledkem infekce bude více než jedna další infekce, pak bude postižená populace čelit existenciální hrozbě, kde je nutné okamžité, naléhavé řešení. Znamenalo by to, že při absenci zásahů zvnějšku bude nákaza exponenciálně růst.

♦ 

Základní reprodukční číslo je, jinými slovy, matematické vyjádření rozdílu mezi zoonotickým patogenem a tím, který překročil prahovou hodnotu a stal se lidským. Reprodukční číslo zoonotického patogenu, který se nemůže šířit z jedné nakažené osoby na jinou, je vždycky menší než 1. Ale jak se zdokonaluje v infikování lidí, zlepšuje se jeho schopnost šířit se mezi nimi. Jakmile se číslo přehoupne přes 1, patogen překročí své hranice a osvobodí se od svého hostitelského zvířete. Stává se z něj pravý lidský patogen, který je v lidských tělech soběstačný.

Existuje mnoho mechanismů, s jejichž pomocí dokážou zoonotické patogeny získat schopnost šířit se přímo mezi lidmi, přetrhnout nit, která je váže k jejich hostitelským organismům. Vibrio cholerae toho dosáhlo tím, že si osvojilo schopnost produkovat toxin.

Toxin byl husarský kousek vibria. Lidský zažívací trakt normálně posílá jídlo, žaludeční a pankreatické šťávy, žluč a další výměšky do střev, kde buňky vystýlající střeva oddělují živné látky a tekutiny, a zanechávají tuhou masu exkrementů, která se vylučuje z těla. Toxin vibria proměňuje biochemii v lidských střevech tak, že se normální funkce orgánu převrátí. Střeva kolonizovaná vibriem místo aby oddělovala tekutiny, jimiž vyživují tělní tkáně, z tělních tkání vysávají vodu a elektrolyty a vylučují je s odpadními látkami.¹²

Toxin umožnil vibriu dosáhnout dvou věcí, aby uspělo jako lidský patogen. Za prvé mu pomohl, aby se zbavilo svých konkurentů: masivní proud tekutin odloupl ze střev všechny ostatní bakterie, takže vibrio (přichyceno na střevě pevnými mikrokoloniemi) mohlo nerušeně kolonizovat orgán. Za druhé zajistil vibriu průchod z jedné oběti na druhou. Jediná kapička výkalů, na neumytých rukou nebo v kontaminovaném jídle či vodě, může přenést vibrio do těla nových obětí. Takže pokud by se vibrio mohlo dostat do těla jediné osoby a způsobit onemocnění, mohlo by se rozšířit i na ostatní, ať se setkali s klanonožci či nikoli nebo i když se nenapili vody plné vibria v Sundarbans.

První pandemie způsobená novým patogenem propukla v srpnu 1817 v sundarbanském městě Jessore po velkých deštích. Oblast zaplavily brakické vody z moře a umožnily slané vodě s náloží klanonožců, aby prosákla do polí, lidských domovů a studní. V. cholerae proniklo do těla místních obyvatel a kolonizovalo jejich střeva. Vlivem toxinu se reprodukční číslo vibria cholerae podle moderních matematických modelů pohybovalo od dvou do šesti. Jediná nakažená osoba mohla infikovat až šest dalších.¹³ Během několika hodin cholera vysušila zaživa první oběti, každá z nich vyloučila ve stolici více než 14 litrů mléčně bílé tekutiny denně a odpadové jámy a strouhy v Sundarbans se zaplnily exkrementy. Ty prosakovaly do studní farmářů. Kapičky ulpívaly lidem na rukou a oblečení. A v každé kapce se hemžily bakterie vibria připravené infikovat nového hostitele.¹⁴

Bengálci nové nemoci říkali ola, tedy „průjem“. Zabíjela lidi rychleji než kterákoli jiná choroba, jakou lidstvo poznalo. Zahynulo na ni 10 tisíc lidí. Během několika měsíců držel tento nový mor ve svém sevření 500 tisíc kilometrů čtverečních Bengálska.¹⁵

Cholera slavila svůj debut.

♦ 

Vzhledem k všudypřítomnosti mikrobů by se mohlo zdát, že nové patogeny mohou přijít úplně odkudkoli, vynořit se ze skrytých koutů a zasáhnout lidstvo ze všech stran. Mohly už žít v našich útrobách a měnit se v patogeny využíváním nově nalezených možností uvnitř našeho organismu, nebo vyvstat z neživé přírody, třeba z půdy nebo pórů ve skále či ledového jádra, anebo z nepřeberného množství jiných mikrobiálních skrýší.

A přesto takhle patogeny většinou nevznikají, protože jejich vstup do těla není náhodný. Sami totiž dláždíme cesty mikrobům, aby se přeměnily v patogeny, a tyto cesty mají určitou trasu. Přestože zásobáren mikrobů, ze kterých se mohou vyvinout lidské patogeny, je nespočet, většina nových lidských patogenů vzniká podobně jako Vibrio cholerae a virus SARS: mají původ v tělech jiných živočichů. Více než 60 procent našich nově vzniklých patogenů pochází ze srstnatých a okřídlených tvorů kolem nás. Některé z nových patogenů pocházejí od domestikovaných zvířat, jako jsou domácí mazlíčci a dobytek. Většina – přes 70 procent – z volně žijících zvířat.¹⁶

Mikrobi přecházeli mezi živočišnými druhy a měnili se v nové patogeny tak dlouho, jak lidstvo samo žije mezi jinými druhy. Lov zvěře a pojídání masa, při kterých lidé přicházejí do styku s vnitřními tkáněmi a tělními tekutinami jiných tvorů, poskytuje mikrobům dobrou příležitost k přenosu. Bodavý hmyz jako komáři nebo klíšťata, která do našich těl dopravují tekutiny z jiných zvířat, to zvládnou také. Jde o prastaré formy těsného kontaktu mezi Homo sapiens a dalšími tvory, jež sahají až do našich nejranějších let. Přinesly nám naše nejstarší patogeny, jako malárii, kterou do našich těl přenášejí krev sající komáři od našich příbuzných primátů.

Protože však těsný kontakt mezi druhy musí být dlouhotrvající, aby se zvířecí mikrob přeměnil na lidský patogen, byli jsme v minulosti obětí některých zvířecích mikrobů více než jiných. Mnohem více patogenů pochází od prehistorických tvorů, s nimiž jsme žili po miliony let, ve srovnání s novodobými živočichy, které známe pouhé desítky tisíc let. Nepoměrné množství lidských patogenů má původ u jiných primátů, kteří nám předali 20 procent našich nejobtížnějších patogenů (včetně HIV a malárie), přestože představují jen 0,5 procenta všech obratlovců. Proto se také tolik lidských patogenů datuje do úsvitu zemědělství před tisíci lety, kdy lidé začali domestikovat jiné živočišné druhy a žili s nimi dlouho v těsném kontaktu. Od krav jsme dostali spalničky a tuberkulózu; od prasat černý kašel; od kachen chřipku.¹⁷