Frank Schätzing

WAS, WENN WIR EINFACH DIE WELT RETTEN?

Handeln in der Klimakrise

Copyright © 2021 by Verlag Kiepenheuer & Co. KG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © buerogroll.com

Translation © 2022 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-242-7820-9

Jürgenovi, který miluje lidi

Každý hloupý kluk dokáže rozšlápnout brouka,

ale ani všichni profesoři dohromady nedokážou žádného brouka sestrojit.

Arthur Schopenhauer

Naše planeta je náš domov. Jediný domov.

Když ji zničíme, kam potom půjdeme?

Dalajlama

Kdo nevěří na klimatickou změnu, nevěří faktům, vědě nebo empirickým pravdám. Takový člověk podle mého soudu nemá zastávat žádný veřejný úřad.

Leonardo DiCaprio

Žádný problém nemůže být vyřešen na stejné úrovni myšlení, která jej stvořila.

Albert Einstein

1. DÍL

VLASTNĚ…

… jsem chtěl napsat úplně jinou knihu. Thriller.

Potom jsem si uvědomil: V thrilleru už jsme.

Vy a já.

A ne jako čtenáři a autor.

Jako jeho aktéři.

Výše zmíněný thriller se odehrává tak dlouho, kam až lidská paměť sahá, a jeho název se neustále mění. Aktuálně se jmenuje klimatická krize. Pandemie. Digitalizace. Terorismus. V minulosti se jmenoval studená válka, závody ve zbrojení; předtím druhá světová válka, první světová válka, třicetiletá válka, hony na čarodějnice, mor, potopa, vyhnání z ráje, abychom vyjmenovali aspoň některé. A již se inzerují nové tituly. Máte zájem? Supermeteorit, vláda strojů, invaze mimozemšťanů nebo jednoduše přelidnění.

Nejen Němci, ale zejména oni mají rádi spíše detektivky. Mrtvoly a detektivové jsou v Německu oblíbeni víc než zlatí retrívrové a televizní kuchaři. Ne že bychom byli tak krvežízniví. Prostě jenom rádi vidíme, jak se svět vymknutý z kloubů dává zase do pořádku. V detektivkách na rozdíl od thrillerů zažíváme eskalaci už od začátku. Někdo je úkladně zavražděn. Napochodují podezřelí, kde jste byli včera večer, smyčka se stahuje, konfrontace, případ se uzavře.

Nic člověka neuklidní tolik jako pěkná detektivka.

V thrilleru to funguje jinak. Na začátku je všechno normální. Malý spořádaný svět. Rodina, sousedé, přátelé. A potom do něj něco vtrhne. Něco děsivého a nevysvětlitelného. Řád se hroutí, a čím déle to celé pokračuje, tím je to horší. Struktury, o nichž jsme si mysleli, že jsou neotřesitelné, se rozpadají. Konec jistot, důvěrně známé se obrací proti nám. Filmy Rolanda Emmericha končí zánikem světa. Sdílím tuto radost z destrukce. Je zábavné se dívat, jak mizejí města a na lidstvo se vrhají nestvůry. V literatuře a ve filmu je to hra s nepředstavitelným: co všechno dokážeme snést? Co s námi katastrofy a kolapsy provedou? Zůstaneme solidární? Jak tenký je pláštík civilizace, nakolik má člověk blízko k monstru?

Pátrat po tom může být zábavné, ale také dost šokující. Když se ovšem ke skutečnosti přiblížíme moc, začne nás z ní mrazit. Možná jste viděli thriller o virech, film Nákaza. Pandemie je na konci utlumena, ale pocit uklidnění film v divákovi nezanechává. Thrillery jsou totiž proradné. Obnovují řád jen zdánlivě. Ohrožení zůstává. V případě Mlčení jehňátek si ten pocit můžeme dokonce vychutnat. Sice bychom se nechtěli setkat s Hannibalem Lecterem osobně, ale chceme ho vidět znovu a za každou cenu. Šance, že někomu takovému naběhneme na nůž, je v reálném životě nulová. Steven Spielberg zfilmoval klasický román H. G. Wellse Válka světů a jedná se v něm o mimozemšťany. Ti nepředstavují náš nejnaléhavější problém a ve stupnici ohrožení zaostávají za Hannibalem Lecterem o celé světelné roky. Přesto film spoustu lidí rozrušil a znejistil. Vetřelci v něm rozpoutají nemilosrdnou genocidu. Nemáme jim čím čelit. Hrdina je naprosto nehrdinsky na útěku a není ani pořádně v stavu chránit svoje děti. Jeho prostřednictvím zažíváme pocit naprostého vydání všanc.

Proč vám to vyprávím?

Protože to má hodně společného s naší skutečností.

Na fikci je dobré, že můžeme odejít z kina nebo sklapnout knihu. Potud je thriller v něčem ozdravný. Můžeme ze sebe vybít napětí. Jsme totiž vystaveni tlaku – den co den konzumujeme duševní rozpoložení celé planety. Zprávy jsou komprimátem všeho, co je špatně a nedaří se. Jak si potom člověk nemá myslet, že svět spěje ke konci? Je třeba referovat o tom, co má váhu! Faktem ale je, že koncentrace špatných zpráv nezrcadlí skutečné poměry, v nichž se odehrává pokojný a spořádaný život milionů lidí, v němž se děje hodně dobrého a relativně málo něčeho, co by opravňovalo k zařazení zprávy do vysílacího času s největší sledovaností. V reálném světě se katastrofy rozmělňují v nepoměrně větší míře normálnosti, odehrává se v něm méně válek a vyskytuje se v něm méně chudoby, nemocí a hladu (i když je jich pořád ještě příliš). Mediální svět, to je kakofonie desítek zvonů bijících na poplach.

Následkem tohoto alarmu se cítíme trvale ohroženi: změnou klimatu, zabijáckými viry, proudy uprchlíků, umělou inteligencí, nezaměstnaností, náboženským terorem, hroucením demokracií, posilováním pravicových populistů – v thrilleru, v němž žijeme, se nic z toho nerozpustí ani nevyšumí, nemůžeme sklapnout knihu nebo odejít z kina. Setrváváme v nejistotě. Svět dosud nezanikl, ale poplach ještě nebyl odvolán. Tím se napětí stupňuje a naše obavy přerůstají jejich příčiny. Strach z cizinců je příznačně největší tam, kde skoro žádní cizinci nejsou. Zároveň se zdá, že to, co nás ohrožuje, neexistuje. Ráno otevřeme dveře a podíváme se na nebe, které je pořád stejné. Změna klimatu? Kde? A kde jsou ty inteligentní stroje, co nás chtějí zničit? S dopisy pořád ještě chodí listonoš, ne terminátor. Naší ulicí netáhnou žádné davy uprchlíků. Nikdo mě nepřichází vyhodit do vzduchu jménem svého boha, i když jsem o tom zrovna slyšel. Atomový hřib k nebi nestoupá. Koronavirus? Pouhá hra s čísly. Já nakažený pořád ještě nejsem a moji přátelé jsou napohled spíš vystresovaní než nemocní. Ale každý ví, že pacienti s koronavirem existují a že se na to dá umřít.

Thriller, v němž žijeme, nás drží v šachu.

A to člověka drtí. Horší než vlastní zánik světa je věčné čekání, kdy se nic neděje. Problémů jako by narůstalo a ti, v jejichž rukou spočívá jejich řešení, uzavírají laxní dohody, které navíc nedodržují.

Takže co se dá dělat? Evidentně nic.

Komu můžeme věřit? Evidentně nikomu.

V době, kdy toto píšu, se druhá vlna koronaviru rozlévá do cunami. V roce 2019 převládaly v německých médiích Fridays for Future a Gretina plavba přes Atlantik. Ochrana klimatu s 438 000 mediálními příspěvky představovala vrcholné téma. Těsně za ním následovalo přistěhovalectví (430 000 příspěvků), zdravotní a sociální péče (268 000), digitalizace (235 000) a důchody (206 000). Rok 2020 vypadal úplně jinak. Jen v prvním pololetí se s 250 000 příspěvků vyhoupl do čela covid-19 a s velikým odstupem následovalo přistěhovalectví (přes 143 000) a ochrana klimatu (necelých 127 000). Poslední jmenované téma utrpělo s 52 procenty největší mediální propad.

Koronavirus aktuálně (leden 2021) ovládá zpravodajství stejně jako předtím. Gramofonová jehla přeskakuje pořád do stejné drážky. Ostatní témata však nezmizela. Ztratila sice na mediální relevantnosti, ale v pozadí zůstala přítomna. A to, že permanentní covidový alarm přehlušil všechno ostatní, žádnou úlevu duši nepřineslo. Bylo sice správné (a ještě dlouho bude) poskytnout koronaviru maximální mediální prostor, ale přesto si musíme položit otázku, zda se tomuto jedinému tématu musel celé dlouhé měsíce podřizovat každý titulek a každá talkshow. Monstrum je to bezpochyby veliké a mediálně se navíc nafouklo do obřích rozměrů. Dralo se do popředí v každém zlomku vteřiny, čímž muselo přispět i ke značné únavě pandemií. Člověk by rád slyšel něco jiného, ale třeba: Hele, pojďte si zase popovídat o uprchlících a klimatickém šoku – by taky nikoho neutěšilo. Člověk touží po troše vlídnosti. Jenže nic vlídného nepřišlo. Staří lidé se v karanténě propadali do samoty. Mnozí z nich zemřeli. V krizi se octla celá odvětví. Miliony lidí se bály a bojí o zaměstnání.

Ze všeho nejroztomilejší byl Netflix.

Kolik thrillerů člověk vydrží, když zpoza rohu nepřijde žádný Dustin Hoffman s očkovací látkou?

Klimatická změna se tak octla v nevýhodné pozici. Ačkoli jsme vyspělý živočišný druh, nejsme evolučně vybaveni připustit si, že přemíra globálních ohrožení je vzájemně rovnocenná. Ohroženi jsme byli vždycky. Ale nikdy jsme nebyli vystaveni tolika potenciálním hrůzám současně jako dnes. Můžeme být rádi už za to, že osidlování vesmíru zůstalo ve snech autorů sci-fi, protože jinak bychom museli zvládat ještě hororová hlášení z Marsu. Co tedy děláme? Reagujeme na ohrožení viditelná, bezprostřední a reálná. A ta abstraktní odsouváme stranou, abychom se ze samých obav nezbláznili. Jednáme sice správně, ale pouštíme ze zřetele existenční problémy.

Stručně: thriller, v němž sami vystupujeme, nás přivádí na samu hranici psychické i fyzické odolnosti. Vytěsňovat nebezpečí je mechanismus přežití. A je hluboce lidský. Je zcela pochopitelné a nelze to ani kritizovat; když ochraně klimatu dočasně odepřeme pozornost, abychom se vyrovnali s pandemií, jejíž konec je v nedohlednu, prakticky proti ní nemáme ochranu a která nás jako společnost mění na všech rovinách. Odfajfkovat si krize podle scénáře po hodině a půl, to můžeme přenechat televizním editorům. My reální lidé musíme obstát v eskalaci problémů – a nic neeskaluje dramatičtěji než klimatická krize. Kdyby ji společnost, politika a ekonomika v minulosti nebyly ignorovaly, mohli jsme se nacházet v pohodlnější situaci. Takhle nám ale utíká čas. Zároveň sílí požadavky, aby se ochrana klimatu vzhledem k explodujícím nákladům na koronakrizi zastavila, což je chytré zhruba stejně jako přestat stavět hráz, abychom se mohli vyzbrojit na opravu prasklého vodovodního potrubí.

Jak to tedy zvládnout, abychom našli cestu z vyhnanství zpátky do akce?

Máte-li rádi thrillery, pak víte, co jediné pomáhá proti hrozbám: porozumět jim. Faktem je, že se toho na nás řítí moc. Faktem ale také je, že člověk je jako jediný biologický druh požehnán darem vnášet do chaosu řád na základě poznání. Stav ohrožení sám o sobě nepředstavuje problém. Problém je nemohoucnost. Nevědomost. Bezradnost. Nemít jako ve středověku ani zdání o tom, jak se přenáší mor, a podle toho konat špatně a následně si zoufat.

Proto jsem napsal tuto knihu (slibuji, že tu druhou, rozepsanou, dokončím). Napsal jsem ji proto, abych klimatickou krizi zbavil toho, co je na ní abstraktní a o co se vedou náboženské války, a snesl co nejvíc poznání na nemnoho stránek. (A to vám povím, že je pro mě těžké!) Vědění je magické! Vědění nás přenáší do situace, kdy můžeme jednat cíleně. Vědění nám dává kontrolu a svrchovanost. Vědění je zázračná pilulka proti sporným ideologiím. Vědění vytváří víru a naději! Kdo věcem rozumí, toho nikdo nemůže zahnat do kouta. Populismus, a je lhostejno, v které šmírácké figuře se producíruje, se nezajímá o diferencované myšlení. Populismus může přežívat pouze v parcialitě, a proto vynakládá vše, aby podněcoval strach a předsudky a šířil konspirační teorie. Populismus považuje lidi za hlupáky a orientuje jejich nenávist na obětní beránky. Populisté slibují minulost a prohrávají budoucnost. Slabomyslnost prohlašují za státnickou moudrost. Kam to vede, o tom se můžeme poučit z našich vlastních dějin. Teď máme co činit s výzvou pro celé lidstvo a ta dobrá zpráva zní: Můžeme to zvládnout.

V dalším dílu půjde o to, jak se stavíme ke katastrofám, klimatu, počasí a skleníkovým plynům, výzkumu klimatu, a o rozdíl mezi změnou klimatu přirozenou a způsobenou člověkem. A také proč by bez klimatických výkyvů neexistovaly halloweenové masky à la Boris Karloff v roli Frankensteina. Čtvrtý díl shrnuje příčiny klimatické krize a podrobně vysvětluje, které příčiny narušují rovnováhu životního prostředí. V pátém dílu se seznámíme s původci této krize i s klimatickými aktivisty. Šestý díl se bude týkat našich možností: co můžeme udělat, kdo co může udělat a jak ovlivnit ty, kdo rozhodují. V sedmém dílu se budeme věnovat posvátné krávě kapitalistického řádu – růstu. V osmém, závěrečném dílu vám předložím scénář budoucnosti, v níž jsme předtím většinu věcí udělali správně.

Ale teď vás uvrhnu do černé díry.

2. DÍL

FRANKENSTEIN A KLIMATICKÁ KATASTROFA

NĚKOLIK SLOV O KATASTROFÁCH

Uprostřed naší galaxie zeje obří černá díra Sagittarius A a polyká kosmickou hmotu pokaždé s větší chutí. Černé díry trhají hvězdy a žerou planety. Spadnete-li do černé díry, vcucne vás jako špagetu. Dokud nikdo nemá tu smůlu, že pobývá v okolí této žravé díry, těžko může být řeč o katastrofě. Stejně jako když asteroid narazí do neobydlené planety. To je zprvu také jenom přírodní jev. Naopak globální zabiják, který dopadl na dnešní Yucatan před 66 miliony let na rozhraní křídy a paleogénu, znamenal příšernou katastrofu pro pravěké veleještěry. Ti ovšem nemohli rozvíjet představy, co jim kyne, a tak se nemuseli ničeho obávat už předem. Žili si, lovili, žrali, milovali se a lenošili. Potom se po Zemi přehnala ohnivá bouře a dinosauři zahynuli.

Záleží na úhlu pohledu, co označíme za katastrofu.

Dnes můžeme vidět, jak se asteroid přibližuje. Kdyby se objevil v našich teleskopech, ohlášený zánik světa nás okamžitě změní. Poslední týdny a měsíce, možná i roky povedeme úplně jiný život, než kdybychom o našem vymazání z povrchu zemského nevěděli. Na základě naměřených hodnot bychom rychle dokázali vytvořit scénář, jak přesně se náš zánik má uskutečnit. Všechna hrůza by v našich hlavách nabyla konkrétní podoby dřív, než by asteroid dorazil. Podrobné poznatky o budoucnosti by nás zároveň uvedly do stavu, v němž budeme schopni cíleně pracovat na protiopatřeních, abychom katastrofu přece jen odvrátili. Jednoznačně bychom na tom byli lépe než dinosauři, kteří nevěděli, že se na ně vaří voda, jak to hezky zveršoval komik Heinz Erhardt, a doposledka neměli nejmenší tušení, že se vmžiku stanou případem pro paleontology.

Dokud se na nás žádný asteroid neřítí, můžeme si vybrat, zda se budeme v poklidu věnovat jiným věcem, nebo se užírat strachy, že se některý asteroid někdy přece jen může vychýlit do kolizního kurzu. To, co není, však nemůžeme změřit a vyhodnotit, a takový asteroid proto v našich představách nabývá rozměrů přímo šílených. Děsí nás ve dne v noci. Jsme strnulí hrůzou. S jistotou téměř stoprocentní mu za oběť nepadneme, ale přesto nám totálně otráví den. Vezmeme-li toto vše jako základ, můžeme katastrofy rozdělit do tří kategorií.

Nečekané katastrofy
Nastávají překvapivě a nemůžeme je předvídat.

Ohlašující se katastrofy
Dostavují se v krátko-, středně- či dlouhodobém horizontu a důsledky jsou známy.

Vyvolávané katastrofy
Jejich předpoklad staví na kombinaci pocitů a faktů a nelze doložit, kdy nastanou.

Asteroid z přelomu křídy a paleogénu, jemuž padli za oběť dinosauři, přišel nečekaně. Pro dinosaury. Pro nás patří do druhé kategorie, protože víme, že takový šutr zase někdy přiletí. Je pouze otázka kdy, a následky nelze propočítat. Statisticky nás tento globální zabiják přepadne jednou za 35 milionů roků. Statisticky ovšem máte vy i já jedno a půl dítěte a ročně prolijete hrdlem 100 litrů piva. Šance, že vás sežere žralok, je podle statistiky jedna ku 3,7 milionu. To vám ovšem nebude nic platné, až vás bude skutečně žrát. Aby bylo jasno: globální zabiják se může objevit už zítra, nebo na sebe nechá čekat ještě sto milionů let. Intuitivně máme sklon řadit ho do říše domnělých katastrof a pominout, co je naléhavě radno: intenzivně bádat nad obrannými systémy proti asteroidům.

Pandemie koronaviru sídlí někde mezi nečekaným a ohlášeným. Přišla překvapivě. Ale zase tak překvapivě nikoli. Epidemie řádí každých pár let a z pohledu Středoevropana vždycky tam, kde lidé mají beztak všechny myslitelné problémy: bouřlivé přílivy, hladomory, občanské války. Epidemie eboly v letech 2014–2016 si vyžádala 12 tisíc lidských životů, ale omezila se na africký kontinent. Když covid-19 překonal čínskou mediální cenzuru a informace o něm se začaly šířit po sociálních sítích, všichni podle dosavadních zkušeností předpokládali, že se bude hezky držet pravidel a zůstane v Číně. Virus se na nás vykašlal. Rozvinul se v pandemii a my jsme jenom nechápavě kulili oči, jako kdyby nikdy předtím nebyla španělská chřipka.

Na cestě ke katastrofě se nacházíme od počátků lidstva.

A již od prvopočátku na ni nejsme připraveni.

Koronavirus se ve skutečnosti ohlásil. V archivech najdeme záznamy o minulých pandemiích: mor, syfilida, potivá horečka, neštovice, cholera, ruská, španělská a asijská chřipka, AIDS, SARS, ptačí chřipka, influenza. Pandemie řádí ve filmových trhácích (Smrtící epidemie, Nákaza, The Bay, Slepota) a románech (naposledy ve velkolepém thrilleru o virech Horečka od Deona Meyera), a přesto nás koronavirus zaskočil. Když ale tento virus nezaznamenaly ani naše radary – jak dobře nebo špatně jsme pak připraveni na klimatickou krizi? Z doby písemnictví o ní žádné referenční modely neexistují. Když lidé naposledy čelili krizi klimatu, vykračovali si to v kožešinách dobou ledovou a nebyli s to zanechávat po sobě nějaká měření nebo zapsané zkušenosti.

Podobné úvahy rozvíjím se svou pohotovou a chytrou ženou Sabinou. Ta mi řekla: „Lidé už jsou takoví. Vidí zeď, a jedou proti ní.“ Při hlubším zamyšlení jsme ovšem zjistili, že tentokrát se věci mají jinak. Nyní jedeme proti zdi, protože ta zeď je neviditelná. A neviditelnou ji učinil náš nedostatek představivosti. Klimatickou katastrofu si opravdu umíme představit ještě méně, než jak jsme si představovali pandemii. Na všechno máme obrázky: lidé trpící hladem, uprchlíci, oblasti zemětřesení, nemocniční pokoje, cunami, lesní požáry, sopečné erupce. Z hollywoodských filmů známe panovačné roboty a globální zabijáky. Proto i ten, kdo nikdy nezažil válku, ví, jak válka vypadá.

Ale změna klimatu?

Jak taková změna klimatu vypadá?

Monstrózní hurikán, vlna veder – to už je změna klimatu? Nebylo to tu vždycky? Změna klimatu je ta největší abstrakce, která kdy přehřála náš vnitřní projektor. Leda když pomineme poslední soud, ale to je vážně pouze otázka víry. Klimatické změny se nám proto téměř nevyhnutelně vzdalují do kategorie vyvolávaných katastrof – a podle toho se k věci stavíme. Ano, něco na tom může být. Ale určitě to není důvod, abych musel svůj život obracet naruby, nenechal se znovu zvolit nebo šlapal ekonomice na paty.

Tak dobře. Nechme slova krize a katastrofa stranou a pojďme se zaměřit pouze na –

KLIMA

Co to přesně je?

Slovo pochází z řečtiny a znamená tolik co sklon nebo zakřivení. Nemyslí se tím sklon zemské osy, nýbrž zakřivení a semknutost Země jako takové. Povrch koule nemá žádné kraje, vše je navzájem spojeno. Vztaženo na dynamické procesy uvnitř atmosféry značí klima celkový systém, jehož podsystémy se vzájemně ovlivňují. Tyto podsystémy nazýváme počasím. Když například letím na Mallorcu, v Kolíně nad Rýnem je tou dobou nádherné počasí, zatímco na La Palmě v jednom kuse leje. Na La Palmě teď slunce na nebi přímo praží, a v Kolíně hustě prší. Tohle známe všichni. Počasí je všude jiné, neustále se mění a děti se posmívají meteorologům, poněvadž si myslí, že pršet bude proto, že televizní rosnička to tak chce.

Souhrn všech počasí nazýváme klima. Počasí je lokální, klima je globální. Čím větší a komplexnější systém, tím pomaleji se mění, a klima je hodně komplexní systém. Dešťový mrak přijde, vylije se na moje město a zmizí. Ale proč prší zrovna u mě v Kolíně nad Rýnem? Proč nepokračuje sněžení? Proč kolínská katedrála nestojí uprostřed žhavé pouště? Protože příslušné předpoklady vytvářejí celkový systém a uvnitř něho se rozhoduje, jestli mi před domem porostou palmy, nebo tam budou sedět tučňáci na vejcích. Systém tím zajišťuje dlouhodobou stabilitu. Počasí se za jeden lidský život změní mnohokrát. Klima nikoli. Ví se, jaké bude léto a zima, a podle toho vznikly pranostiky. Staří sedláci soudí, že si pamatují, jak bylo dřív větší teplo nebo naopak zima, ale pravděpodobně hovoří o krátkých sledech mimořádně horkých let nebo studených zim. Světové klima potřebuje tisíce, někdy i miliony roků, aby vytvořilo signifikantní rámcové podmínky pro lokální počasí. Počasí se mění neskutečně dlouho.

Ale mění se.

A není to žádná dramatická novinka. Ve skutečnosti je proměna klimatu stará vesta, když ji počítáme od chvíle, kdy z hromady žhavého kamení ve vesmíru povstalo útulné modré obydlí, na němž letíme kolem Slunce. Ale proč se klima vůbec mění?

PŘIROZENÁ ZMĚNA KLIMATU

Pro každý druh změny klimatu je rozhodující atmosféra. Bez atmosféry není klima. Už ve stadiu žhavé koule začala naše planeta kolem sebe ukládat plášť z vodních par a nejrůznějších dalších substancí. Zemská přitažlivost dodnes brání tomu, aby naše atmosféra vyšuměla do vesmíru, kdežto menší a méně hmotné planety svou atmosféru, kterou kdysi měly, časem ztratily. Na atmosféru působí proměnlivé síly, například kosmické záření. Vesmír je plný záření, jejichž intenzita není stejná. Slunce svítí jednou tepleji, jindy zase méně, jednou jsme mu blíž, podruhé zase dál a atmosféra se podle toho zahřívá nebo ochlazuje, líný a nezáživný plynný obal Země se mění v dynamický systém, kterému říkáme klima.

Jak se klima vyvíjí, záleží na intenzitě slunečního záření, na albedu (1. pád: albedo, pozn. red.) neboli odrazivosti Země (rozloze ledových ploch, které odrážejí sluneční světlo do vesmíru) a množství a rozptylu aerosolů a skleníkových plynů v atmosféře. Tyto faktory se k sobě přibližují, neustále a bez přestávky, a nadělují tím Zemi věčně se měnící klima. Pravděpodobně víte, že planeta byla v minulosti přechodně celá zaledněná a rovněž naprosto bez ledu. Zatímco kosmické faktory působí zvenku, planeta sama svou atmosféru mění uvolňováním skleníkových plynů. Kdo a co je uvolňuje, nás teď ještě nezajímá. Plyny se dostávají do vzduchu, kde podle svého charakteru a koncentrace ovlivňují klima – existovala geologická období, kdy Země byla jeden dštící vulkán a atmosféra plná sazí, zatímco naše moderní Země se vyznačuje umravněným chováním, jehož výsledkem je krásnější a jasnější nebe. Převeďme tedy řeč na –

SKLENÍKOVÉ PLYNY

Skleníkovými nebo stopovými plyny nazýváme všechny plyny, které se vyskytují ve vzduchu. Existují různé stopové plyny a většina z nich na nebeském jevišti hraje vedlejší role nebo kompars. Oscarové role připadají čtyřem velikánům: CO2 (oxid uhličitý), N2O (oxid dusný nebo také rajský plyn), CH4 (metan) a H2O (vodní pára). Ty se přirozenými procesy, jako je vulkanismus, odpařování a tání ledu, dostávají do atmosféry, kde jsou rozeznatelné jako mraky (které ovšem v přísně vědeckém smyslu nejsou skleníkovým plynem, neboť se jedná o kondenzovanou vodní páru, ale s efektem skleníkového plynu) nebo kouř. Většinu skleníkových plynů nevidíme přímo, protože jejich částice se rozptylují rovnoměrně, místo aby se konspirativně shlukovaly.

Pojem skleníkový plyn můžeme brát doslova. Atmosféra funguje jako skleník. Dopadá do ní sluneční světlo, naráží na zemský povrch a odráží se od něho. Část světla se dostane přímo zpátky do vesmíru. Další část se proměňuje v dlouhovlnné tepelné záření a skleníkové plyny mu brání uniknout zpátky do vesmíru. Místo toho se pak skleníkové plyny zahřívají a posílají nám tepelné záření zpět na zemský povrch. V odborném světě se tomu říká zpětné atmosférické záření. Sluneční světlo sice ohřívá Zemi i bez této okliky, ale teprve řečené zpětné záření nám umožňuje selfíčka v bikinách, protože díky němu máme příjemný globální průměr 15 stupňů. Bez skleníkových plynů by se průměrná teplota Země pohybovala kolem minus 18 stupňů a vy i já bychom byli mikrobi v ledu nebo zasmušile hledící hlubokomořské ryby – život by se byl těžko vyvinul v něco vyššího.

Skleníkové plyny tedy mají v sobě i něco dobrého.

Tak odkud se vzala jejich špatná pověst?

KLIMATICKÉ ZMĚNY ZPŮSOBENÉ ČLOVĚKEM

Přirozená změna klimatu, jak už bylo řečeno, probíhá pomalu. Každopádně je-li nazírána optikou zážitkového světa pomíjivých forem bytí, jako je třeba lidský život. Klimatické periody se často táhnou celými geologickými obdobími. Víme sice i o případech nejrůznějších rapidních proměn, třeba když dopad zabijáckého meteoritu vykolejil ekologický a klimatický systém, ale jinak bychom mohli přirozenou změnu klimatu přejmenovat na Neuvěřitelnou pomalost bytí.

V průběhu dlouhých klimatických period vždycky docházelo k výkyvům – existovala chladnější a teplejší tisíciletí – a uvnitř těchto výkyvů k malým a miniaturním výkyvům. To když třeba dědeček vypráví, jak mohl v zimě přebrodit Rýn. Klimaskeptici z toho odvozují jeden ze svých oblíbených argumentů. Jistě, říkají, otepluje se! Ale to jsou přece přirozené, přechodné výkyvy. Po fázích stability totiž tepoty stoupají, a pak se vývoj náhle zlomí dolů. Křivky v diagramu vypadají trochu jako hokejka, a tak se jim říká hokejkový graf. Tyto křivky při správném čtení dokazují účast člověka na klimatických změnách, při falešné interpretaci odůvodňují opačná tvrzení.

Skeptici však pomíjejí, že i hokejkový vývoj musí mít konkrétní příčiny. Nic se neděje bezdůvodně. Jestliže v koridoru stability systému zakolísá něco, co se dá změřit, musí za to být něco zodpovědné. Tak třeba v roce 1816 se v Evropě nekonalo léto. V polovině srpna sněžilo, nedostávalo se obilí a rozjel se největší hladomor 19. století. V jednom letovisku u Ženevského jezera trčela urozená anglická společnost a za setrvalých dešťů se mohla unudit k smrti. Proto se přítomní rozhodli, že si pro ukrácení chvíle budou vyprávět hrůzostrašné historky. Každý musel vymyslet jednu. Tehdy devatenáctiletá Mary Shelleyová napsala Frankensteina, a tak se stalo, že nejslavnější monstrum všech dob vděčí za svou existenci klimatické rýmě a kašli.

Ale co přesně tuto studenou vlnu spustilo?

Odpověď se nachází na ostrově Sumbawa v dnešní Indonésii, kde předchozí rok vybuchla sopka Tambora. A byla to erupce takového rozměru, že změnila světové klima na další tři roky. Do atmosféry se dostaly stovky megatun vulkanického popela a síry a rozložily se kolem zeměkoule jako závoj, který filtroval sluneční světlo. Možná za to byly zodpovědné i další erupce v Jižní Americe, každopádně je to názorný příklad, že i sebemenší globální klimatický výkyv má měřitelné příčiny a že bez vytrvalých dešťů by se napsalo méně dobrých knih.

Co tedy teď odpovíme skeptikům pochybujícím o podílu člověka na klimatických změnách, kteří tvrdí, že oteplování za posledních sto padesát let je výlučně přírodní jev, a my proto nepotřebujeme měnit způsob života? Můžeme argumentovat technologií. Nejpozději od vynalezení satelitů dokážeme provádět maximálně přesná měření. Pojďme si to tedy změřit: Které přírodní jevy přicházejí v potaz jako odpovědné za globální oteplování?

Zvýšená sluneční aktivita
Picasso jednou řekl: „Jsou malíři, kteří dělají ze slunce žlutou skvrnu, ale jsou jiní, kteří díky svému umění a moudrosti dělají ze žluté barvy slunce.“ Jako třeba van Gogh, který maloval slunce rozvířeným šmouhami a někdy do něj přimaloval černé fleky. Neslýchané! Odkud starý Vincent mohl vědět o slunečních skvrnách? Nebyl on nakonec mimozemšťan? To ne, ale díky svým originálním tahům štětcem se překvapivě přiblížil pravdě. Sluneční skvrny jsou chladnější místa, která emitují méně viditelného světla. Chtělo by se říci, že čím více skvrn na slunci, tím menší jeho výkon a studenější počasí, ale je to právě naopak. Chladnější skvrny jsou jako pláže, slunečné krajiny se silně zvýšenou teplotou. Četnost skvrn se mění v jedenáctiletých cyklech. Tedy čím více skvrn, tím větší sluneční aktivita (a čím méně, tím menší), a tyto cykly prokazatelně ovlivňují naše celosvětové klima.

Vzdálenost Země od Slunce
Naše planeta neobíhá kolem Slunce po dokonalé kružnici, nýbrž „vejčitě“, po elipse. Jednou je Slunci blíž, podruhé dál. Čím jsme blíž Slunci, tím by nám mělo být tepleji. A také je. Kromě toho má zemská osa mírný sklon, a planeta se proto jakoby potácí a Slunce ji ozařuje z různých stran. Toto vše jsou změny v dlouhodobých periodách, které se uskutečňují v cyklech od 25 800 do zhruba 405 000 roků – ale ano, mají vliv na světové klima, jakkoli je slabý, a skeptici je činí spoluzodpovědnými za klimatickou krizi.

Vulkanismus
Sopky jsou chrliče látek, o které nestojíme, to je jasné. Do atmosféry se jejich vinou dostává spousta uhelného prachu, síry a dalších látek, a částečně se závažnými důsledky, jak nám ukázaly okolnosti Frankensteinova narození. V průběhu dějin Země opakovaně docházelo k případům silné sopečné činnosti, která změnila globální klima.

To jsou tři závažné argumenty.

Sestavme si nyní diagram: časovou osu od roku 1880 dodnes. Zaneseme do ní průběhovou křivku oteplování Země. Teplota setrvale stoupá. Kdyby teze skeptiků byla pravdivá, musela by aspoň jedna ze tří uvedených příčin vykazovat podobnou vývojovou křivku. Ty jsou sice všechny kostrbaté s výkyvy nahoru a dolů jako zuby u pily, ovšem celkově nestoupají. Podle toho ani vzdálenost od Slunce, ani sluneční aktivita, ani sopečná činnost nejsou zodpovědné za stoupání teploty. Slunce v posledním desetiletí ve skutečnosti zesláblo, takže by mělo být chladněji. Opak je pravdou. Nyní přikreslíme poslední křivku, emise CO2, které vytváříme – a pachatel je odhalen jako v dobré detektivce. Klimatická i emisní křivka vykazují týž vzestupný průběh.

Ne všichni klimaskeptici popírají, že se v atmosféře ukládá CO2 uvolňovaný člověkem. Ovšem tvrdí, že oxid uhličitý neakumuluje teplo. A to je prostě omyl. Teplota atmosféry při neměnném působení tepla prokazatelně stoupá tím strměji, čím víc CO2 se do ní dostává. Klimatická změna způsobovaná člověkem je tímto potvrzena jako fakt a na rozdíl od přirozené změny klimatu, jemuž Země podléhá od svého vzniku, se děje mnohonásobně rychleji. Posledních 10 tisíc let byla zemská teplota pozoruhodně stabilní. S nástupem průmyslového věku jsme ji změnili a od roku 2010 bleskově stoupá jako nikdy předtím v celých dějinách Homo sapiens. Lidstvo každý rok uvolní do vzduchu 40 gigatun oxidu uhličitého (celkem 51 gigatun skleníkových plynů, když připočítáme metan, rajský plyn a další). Je to víc než kdy předtím a tento CO2 hraje ping-pong s tepelným zářením. Do vesmíru uniká čím dál méně tepla, teplo putuje sem a tam a dál ohřívá náš svět. Erupce Tambory dokázala, že látky, které se dostanou do atmosféry ve velkém množství, mohou ovlivnit světové klima – během měsíců, když ve formě aerosolů izolují zemský povrch od slunečního tepla (ochlazuje se), nebo po tisíciletí a miliony roků, když koncentrovaný CO2 posiluje skleníkový efekt (otepluje se).

A to je všechno.

Vlastně je to jednoduché, viďte? Proč se pak tolik lidí ježí proti poznání, že urychlujeme klimatickou změnu?

ZAVRŽENÍ KLIMATICKÉHO VÝZKUMU

Přenesme se zpět do roku 1965, na valnou hromadu API (American Petroleum Institute), největšího lobbistického svazu amerického ropného průmyslu, a zaposlouchejme se do řeči tehdejšího ředitele Franka N. Ikarda. Vědci z API objevili už na začátku 50. let, že spalování fosilních zdrojů energie žene atmosférický CO2 do obrovských výšek. Z jejich zprávy vyplynulo, že skleníkový efekt, který ze studie vyplývá, bude oteplovat Zemi s negativními až katastrofálními následky. Explicitně varovali před zvyšováním hladiny moří. Pár dnů poté, co vědci obeznámili Bílý dům s nebezpečím rychlé a nevratné změny klimatu, prohlásil Ikard před svými posluchači, kteří seděli jako omámení:

„Tato zpráva bude bezpochyby jitřit emoce a obavy a hlasitě se ozvou požadavky, abychom přešli od slov k činům. Jádrem této výpovědi je, že ještě máme nějaký čas, abychom národy světa uchránili před katastrofálními následky znečišťování, ale čas běží. Jeden z nejdůležitějších závěrů této zprávy zní, že spalování uhlí, ropy a zemního plynu zahltí zemskou atmosféru oxidem uhličitým takovou měrou a rychlostí, že proměnou tepelné bilance se do roku 2000 patrně projeví výrazné klimatické změny, které budou nad naše lokální i národní síly.“ Ve zprávě dále stojí, cituji: „… znečišťování spalovacími motory je závažné a narůstá tak rychle, že se alternativní, životní prostředí šetřící pohonné hmoty pro auta, autobusy a nákladní vozy pravděpodobně stanou národní nezbytností.“

Po tomto alarmujícím projevu následovalo –

Nenásledovalo nic.

Ve skupině výzkumníků API byli tehdy zastoupeni vědci prakticky ze všech velikých ropných firem, jako jsou Exxon, Texaco a Shell. Exxon v sedmdesátých letech vypracoval svou vlastní studii, jejíž prognózy vyvolávaly ještě větší obavy. Koncern místo toho, aby informoval svět, zveřejnění studie zablokoval, a navíc spustil cílenou dezinformační kampaň. Exxon po celá desetiletí zpochybňoval serióznost klimatologů, útočil na upozorňovatele a ostouzel je. Bushova a Cheneyho administrativa mu kryla záda. Králem chaosu byl Lee Raymond, generální ředitel Exxonu a později ExxonMobilu, jenž se posmíval klimatickým modelům, platil vědce, aby psali oponentské posudky, a mařil globální opatření pro redukci emisí z pevných paliv, avšak zároveň začal chránit infrastrukturu projektů Exxonu před stoupáním mořské hladiny, protože věděl, že nastane.

ExxonMobil se dal později slyšet, že Raymondovy výroky byly špatně pochopeny. V projevu, který přednesl v roce 1997 na světovém ropném kongresu v Pekingu, krátce před jednáním o klimatu v Kjótu, se však Raymond vyjádřil naprosto jednoznačně: „Za prvé, svět se neotepluje. Za druhé, samotná ropa a zemní plyn by toho nebyly příčinou. Za třetí, nikdo nemůže předpovídat pravděpodobný budoucí nárůst teploty.“ Naopak, Země se v posledních letech dokonce ochladila, prohlásil před přítomnými šéfy států a vlád. Ale i kdyby věda se svým skleníkovým efektem měla pravdu: „Je krajně nepravděpodobné, že to nějak výrazně ovlivní teplotu v polovině příštího století.“

Stručně: ropná branže už v polovině minulého století disponovala vysoce moderní analytikou, klasifikovala její výsledky jako škodlivé pro obchod a rozjela celosvětovou fake news kampaň, aby výzkum klimatu znectila. Donald Trump by byl měl radost. Dick Cheney ji měl určitě. Ropné giganty a jejich spřátelení politici zaseli skepsi.

A Frankenstein Mary Shelleyové?

Ten nikomu scházet nebude!

Ale vytvořili jsme druhé frankensteinovské monstrum. A to se, stejně jako vše neblaze stvořené, vymyká naší kontrole. Podívejme se nyní, co se stane, když se mineme klimatickými cíli, které jsme si sami stanovili. Už jsem řekl v úvodu, že nejste obyčejní čtenáři. Jste herci v thrilleru. Takže do maskérny, kostýmní zkouška. Thriller Klima, poprvé…

Váš výstup.

3. DÍL

THRILLER

PRVNÍ ŘADA SERIÁLU 2015–2020: 1 °C

Paříž, prosinec 2015: na 21. Konferenci OSN o klimatu jste jako zpravodaj svědkem směrodatných dohod. Píšou se dějiny! 196 států a Evropská unie se jednomyslně dohodly, že se budou snažit omezit oteplování Země způsobené člověkem pokud možno na jeden a půl stupně ve srovnání s předprůmyslovou dobou, v žádném případě však oteplení nesmí přesáhnout dva stupně.

VY (v naprosté euforii): Jůůů! A na tom se teď všichni závazně dohodli?

JEDEN Z ÚČASTNÍKŮ (nadšeně): Ale ano! Závazně jsme se dohodli, že o to budeme usilovat.

VY (zmateně): Usilovat? Takže to není závazné.

ÚČASTNÍK: Ale ano! Všichni se k tomu jednoznačně přihlásili. Bez všech ale a kdyby! Dohoda předpokládá jasné omezení.

VY: Ehm… předpokládá, nebo stanovuje?

ÚČASTNÍK: Člověče! Tak se přece radujte!

Tak se tedy radujete. I když tomu pořád ještě nerozumíte. Rozhodli tam o něčem? Nebo předložili vyhlídku podle vzoru dobrých předsevzetí: od Nového roku začnu shazovat špeky, budu jíst míň masa, víc sportovat, najdu si čas na rodinu a přestanu kouřit – vždyť je to hračka, zvládl jsem to už stokrát!

ÚČASTNÍK: Musíte jen trochu věřit na dobrou vůli.

VY: A to si může každý dělat, co chce?

ÚČASTNÍK: Samozřejmě. Všechno je proveditelné.

„A bude každý chtít udělat, co může?“ chcete se ho ještě zeptat, ale to už vám vyběhl ze dveří. Nejspíš měl pravdu: jste moc kritičtí. Všichni účastníci se předhánějí v superlativech, takže se tu asi opravdu psaly dějiny.

Říká to i Obama.

Faktem je, že abychom dosáhli cílů, které jsme si stanovili, musíme dohodnutá opatření okamžitě začít uskutečňovat v praxi. A to důsledně. Do roku 2050, a raději dříve, musejí všechny národy světa snížit emise skleníkových plynů na nulu a atmosféru pokud možno vyčistit od CO2, který se v ní už nahromadil. To je pěkně náročné, ale technologicky proveditelné (více o tom v 7. dílu). Večer je vlahý, na prosinec neobyčejně teplý. Procházíte se v 6. obvodu. Před La Palette, kde vysedávali Cézanne a Picasso, ještě stojí židle. Ukořistíte jediné volné místo vedle známého aktivisty Greenpeace. Ten vás pozve na Côte du Rhône. Je to milý, přemýšlivý vrstevník, ale na konferenci patrně nenechá jednu nitku suchou.

AKTIVISTA: Ale ano. Dostat je všechny k jednomu stolu, to zas klobouk dolů.

VY: A dokonce se na něčem dohodli.

AKTIVISTA: Oui. Žádná velká sláva.

VY (dopřejete si doušek): Jak to? Jeden a půl stupně, to je přece pořádný kus.

AKTIVISTA: Půl stupně.

VY (zmateně): Jak to? Přece dohodli stupeň a půl oproti předindustriálnímu stavu, a to maximálně…

AKTIVISTA: Na jednom stupni už jsme teď…

… a mezitím (leden 2021) dokonce na 1,2 stupně. Se všemi hanebnými průvodními jevy. Od 80. let narůstají případy extrémního počasí. Zdvojnásobil se výskyt hurikánů nejvyšší kategorie. Oteplování Země navíc ovlivňuje cirkulaci atmosféry. Hurikán Harvey se v roce 2017 zabydlel nad Houstonem celý týden a jenom tam srovnal se zemí 40 000 budov – spolu s Katrinou to byla nejdražší superbouře v dějinách USA. Oteplení na severním pólu mezitím pokročilo skoro o dva stupně. Teplotní rozdíly mezi Arktidou a tropy klesají, což ubírá sílu tryskovému proudění. Stručná vysvětlivka: jetstreams neboli trysková proudění jsou meandrovitě se vinoucí silné proudy vzduchu ve výšce od osmi do dvanácti kilometrů, které zajišťují vyrovnané a rychle se měnící počasí. Globální oteplování narušuje jejich rovnováhu. Oblasti tlakové výše a níže setrvávají déle na jednom místě a vlny veder a sucha nabývají na síle.

AKTIVISTA (předkloní se): Na rovinu? S opatřeními, co se na nich dneska dohodli, zvládneme sotva dva stupně.

VY: Takže žádný milník?

AKTIVISTA: Spíš kamínek. V botě.

Tři roky poté, v roce 2018, se ve studii klimatologa Willa Steffena dočtete, že omezení na dva stupně nebude dostatečné, abychom mohli vyloučit „nevratné zpětné vazby způsobené body zvratu v zemském systému“. Co probůh znamená zase tohle? Zavoláte kamarádovi fyzikovi. Má špatný příjem, právě totiž provádí měření v západní Antarktidě. A jelikož zrovna nemáte nic lepšího na práci, tak ho tam navštívíte. Stojíte uprostřed věčného ledu a…

FYZIK (funí): Věčný led? Ani náhodou.

VY: Vypadá přece stabilně.

FYZIK: Ano, z tvé perspektivy. A přesně to je náš problém. Vždycky vidíme jenom naše bezprostřední okolí, a tam se zdá být všechno v pořádku. Pojď se mnou na stanici, něco ti tam ukážu.

Stejně se vám chtělo do tepla. Nad ledem skučí vítr, snáší se tma. Za letu sem jste viděli Věc, a hned ve dvou filmových verzích, které tradičně ukazují polární badatele v Antarktidě. Účastníci expedice nedopatřením rozmrazí parazitního vražedného mimozemšťana, který byl celá tisíciletí zamrzlý v ledu. Je to samozřejmě čirá fantazie – ale kdo ví?

FYZIK (nalévá vám kávu a směje se): Ne, můžeš být klidný, dneska v noci nás žádné monstrum z vesmíru neohrozí. Ale inflexní body – o ty by sis měl dělat starost.

VY: Co jsou inflexní body?

FYZIK: Odborným jazykem body zvratu. Ve fyzice se o nich hovoří, když se důvěrně známý vývoj nějakého systému vychýlí z rovnováhy natolik, že se zčistajasna začne vyvíjet úplně jinak a často už ho nelze vrátit do původního stavu.

VY: Klasický point of no return.

FYZIK: Přesně. Vezmi si vymírání druhů. Neustálým nadměrným lovem a rybolovem přivádíme druhy na pokraj vyhynutí. Dokud zůstane zachován minimální stav, druh se může zotavit. Někdy dokonce neuvěřitelně rychle, když ho necháme chvíli na pokoji. Ale když budeme lovit dál navzdory tomu, že víme o jeho minimálním stavu…

VY: … tak vyhyne.

FYZIK: A bude to raz dva a ty už s tím nic nenaděláš. Hloupé na tom je, že jejich vyhynutí nezůstane bez následků. Rozjedou se zpětné vazby, často celé kaskády zpětných vazeb. Další prvky zvratu…

VY: Co jsou zase prvky zvratu?

FYZIK: Náchylné systémy. Mořské proudění, například Golfský proud. Oblast Amazonky s deštnými lesy. Permafrost. Západoantarktický ledový příkrov…

Přemýšlíte. Co vlastně víte o Antarktidě kromě toho, že tam nejsou lední medvědi? Ti se kdysi dohodli s tučňáky, že si rozdělí území. My medvědi si necháme sever, vám tučňákům připadne jih. Kdyby se vás náhodou zeptali v televizní soutěži, kolik tučňáků ročně sežerou lední medvědi, správná odpověď zní: ani jednoho. Oba druhy žijí na opačných pólech a ledním medvědům se zrovna nevede moc dobře. V Arktidě odtávají ledové masy, a to velice rychle – jako když se překoná bod zvratu a nastoupí kaskádový efekt. Jako u laviny. Může se uvolnit sněhová koule. Hmota řítící se dolů strhává další hmotu, lavina roste exponenciálně (to znamená, že se její velikost setrvale zvětšuje) a z kuličky sněhu je obratem ruky ničivé monstrum, které kácí lesy, zabíjí zvířata i lidi a pohřbívá pod sebou vesnice. Vzpomeňte si, že Antarktida je největší vodní rezervoár na Zemi. Na její pevnině a v šelfovém pásu je uloženo 90 procent globálního ledu a 70 procent veškeré zmrzlé sladké vody. Co by se stalo, kdyby takové obrovské množství roztálo? Jaká lavina by se spustila?

Světové klima se nepřirozeně ohřívá. Atmosféra a oceány jsou stále teplejší, ubývá sněhu a ledu, vzestup mořské hladiny zrychluje, koncentrace CO2 v atmosféře je nejvyšší za posledních 800 tisíc let. Jeho obsah se za dobu industrializace zvýšil o 40 procent a stále se zvyšuje.

Grónský a Antarktický ledový příkrov ztrácejí spoustu své hmoty, v součtu přes 360 miliard tun ročně. Sněžení tuto ztrátu nevyrovnává. Zároveň každoročně ubývá plochy arktického mořského ledu a sněhové pokrývky na severním pólu.

Ani výkyvy v slunečním záření nebo sopečná činnost nemají na těchto klimatických změnách signifikantní podíl. Hlavní příčinou setrvalého globálního oteplování od roku 1950 je s krajní pravděpodobností vliv člověka.

Budeme-li pokračovat v produkování skleníkových plynů, povede to k dalšímu oteplování a změně globálního klimatu. Podle toho, co budeme činit, nebo naopak nečinit, se klima do roku 2100 buď ohřeje o 0,3 až 1,7 stupně Celsia (best case), nebo také mezi 2,6 až 4,8 stupně, možná i přes 5 stupňů (worst case). Aktuálně (leden 2021) vývoj směřuje k nejhorší variantě, čímž by kolem roku 2050 globální oteplování dosáhlo zhruba tří stupňů, což by mělo zásadní dopad na náš život.

Zejména oceánské ekosystémy, jejichž využívání je pro člověka životně důležité, jsou následkem klimatických změn postiženy proměnami, které se velice urychlují, a už dnes hrozí vymírání druhů v takové míře, kterou lze klasifikovat jako největší od vyhynutí dinosaurů. V mnoha prvcích zvratu byly překročeny kritické body, nastávají kaskádové efekty a očekávají se chaotické změny.

příklad
Scénář A: Dosáhneme dvoustupňového cíle, tedy oteplení do výše maximálně dvou stupňů.
Scénář B: Mineme ho.

příklad
Scénář A: V roce 2022 nastane průlom ve vývoji datových nosičů, čímž můžeme do roku 2030 bez námahy dosáhnout globálního kompletního zásobování alternativními energiemi.
Scénář B: Žádný takový průlom neexistuje.
Scénář C: Existuje malý průlom.