Juan Pablo Escobar

PABLO ESCOBAR – MI PADRE

Copyright © 2014, Juan Sebastián Marroquín Santos

All rights reserved

Translation © 2022 by Ilona Staňková

ISBN 978-80-242-8147-6

Mému synovi, který mi dává sílu a energii být dobrým člověkem.

Mé bezpodmínečné lásce a společnici v dobrodružství.

Mé statečné matce.

Mé drahé sestře.

Mé milované rodině.

A těm několika přátelům, kteří překonali strach.

Úvodní slovo

Příběhy jsou staré jako lidstvo samo. Ty cizí nám pomáhají zapomenout na ty naše a ty naše jsou příkladem nebo varováním pro ostatní.

Když jsem objevila příběh Pabla Escobara, neuměla jsem se smířit s tím, že skončil. Měla jsem pocit, že je to ten nejsilnější příběh, jaký jsem kdy poznala. Mýlila jsem se. To, co mě tolik fascinovalo, nebyl příběh Pabla Escobara, ale jeho nejbližších. Těch, které on nade vše miloval, a přesto je mnohokrát dovedl k propasti, na jejímž dně číhala smrt, těch, kteří pro něj byli vším, a přesto je neváhal zanechat ve světě, jenž se pro ně po jeho odchodu stal plným bezmoci a utrpení.

Poté, co jsem zjistila, že syn nejznámějšího drogového dealera všech dob Juan Pablo Escobar, nyní Juan Sebastian Marroquín Santos, o svém příběhu už mnoho let vypráví prostřednictvím knihy, článků, rozhovorů a dokumentů, nenechala jsem si ujít žádný z nich. Hltala jsem dokonce i ty ve španělštině, ač tímto jazykem nevládnu. Vůbec jsem nedokázala pochopit, jak jeden člověk může vstřebat tolik rozporuplných emocí, které vůči svému otci cítí, a jak s nimi dokáže dál normálně žít. Jak je možné v jednom srdci skloubit tolik lásky k otci a zároveň odsouzení všech těch hrůz, které napáchal. Jak je možné se vyrovnat se vzpomínkami na neskutečný luxus, v němž jako dítě vyrůstal, s naprostou chudobou a bojem o holý život, k němuž byl mnohokrát donucen. Jak je možné, že dokáže šířit tolik dobra a lásky, když vyrůstal a dospíval naprosto odtržený od reality a jeho nejbližšími přáteli byli nájemní vrazi sloužící jeho otci. Nedokázala jsem pochopit, jak je možné, že mu dosud z toho všeho nepuklo srdce. Stejně jako jeho mamince a mladší sestře.

Měla jsem to štěstí, že jsem dostala příležitost s ním o mnoha věcech mluvit. Že ho naše vzájemná komunikace zajímala a že jsem jeho pocity zřejmě dokázala vystihnout lépe, než jsem čekala. To mi umožnilo dostat se k němu blíž a být časem vpuštěna mezi ty, kteří si získali jeho důvěru. Uvnitř je velmi opatrný a obezřetný. Není divu, po tom, čím vším si prošel. O to víc si jeho důvěry vážím.

Po mém zjištění, že jeho kniha je přeložena do více než dvaceti jazyků a všude se stala bestsellerem, jsem nemohla připustit to, že by český čtenář o toto vyprávění přišel. Byla jsem rozhodnutá „přivézt“ tenhle příběh k nám. A tak je tady. Poselství, které smrtí hlavní postavy neskončilo. Naopak, začalo.

Příběh o pohádkovém bohatství, totální chudobě, neskutečné moci, nepředstavitelném zoufalství a celoživotním strachu o život. To je příběh s názvem Pablo Escobar – můj otec.

Ať se vám líbí a ať vás tenhle příběh neopustí stejně tak, jako už nikdy neopustí mě.“

Mgr. Jana Adamcová

Poznámka vydavatele

Kniha Můj otec Pablo Escobar je možná jedním z nejkomplexnějších projektů, do kterých se v posledních letech nakladatelství Grupo Planeta pustila. Až dosud jsme si mysleli, že o drogovém dealerovi už bylo řečeno vše. Psali o něm ti nejlepší, nejuznávanější novináři, dokonce i jeho bratři. Život mafiánského šéfa byl zachycen i na filmovém plátně. 

Jeho synovi Juanu Pablovi Escobarovi trvalo víc než jedno desetiletí, než se znovu ponořil do života, který si sám nezvolil, aby nám odhalil podivuhodné formy otcovské lásky v prostředí plném zločinu a násilí. Nespočet dosud nepublikovaných informací týkajících se jejich vztahu a postojů odhaluje jeho mnohem složitější charakter. A nejen to. Pablo Escobar – můj otec také přináší odlišný pohled na mnohé události, ke kterým v té době v Kolumbii došlo. Více než rok Juan Pablo Escobar – pod jménem Juan Sebastián Marroquín Santos – pracoval společně s nakladatelstvím Planeta na této knize, která musela dostát přísným edičním podmínkám a zdrojům informací. 

Kvůli závažnosti tématu, kvůli stále nezaceleným ranám, kvůli tisícům obětí, které zůstávají nezapomenuty, kvůli ať už uzavřenému nebo pokračujícímu vyšetřování je nezbytné, aby se kniha Pablo Escobar – můj otec stala povinným odkazem nejen v Kolumbii, ale i jiných zeměpisných šířkách.

Úvod

Uplynulo více než dvacet let mlčení a já jsem mezitím v exilu znovu dával dohromady svůj život. Všechno chce svůj čas a tato kniha – stejně jako i já, její autor – musela projít procesem zrání, sebekritiky i pokory. Teprve pak jsem byl připraven si sednout a psát příběhy, jež i dnes zůstávají pro kolumbijskou společnost neznámé. 

I Kolumbie už dozrála k tomu, aby naslouchala. Proto jsem se rozhodl, že nastal čas podělit se s čtenáři o svůj život po boku muže, kterého jsem bezmezně a hluboce miloval a se kterým jsem řízením osudu sdílel okamžiky, jež výrazně poznamenaly určitou část historie celé naší země.

Ode dne, kdy jsem se narodil, až do dne, kdy otec zemřel, byl mým přítelem, průvodcem, učitelem i dobrým rádcem. Jednou jsem ho požádal, aby napsal příběh o sobě, on ale namítl: „Grégory¹, příběh musí mít nejdřív konec, až pak ho můžeš napsat.“

Když byl otec zabit, přísahal jsem, že jeho smrt pomstím, ale vzápětí, asi deset minut poté, jsem svá slova odvolal. Všichni máme právo měnit se a já se už po více než dvě desetiletí řídím pravidly tolerance, dialogu, soužití v míru, odpuštění, spravedlnosti a smíření, které jsem pevně včlenil do svého života. 

Tato kniha neobviňuje. Tato kniha nabízí pohled na to, jak funguje Kolumbie a její politika a proč tahle země produkuje lidi, jako byl můj otec. Vážím si života, mám k němu úctu, a právě proto jsem knihu napsal; z pohledu jiné a jedinečné perspektivy, která na rozdíl od většiny textů, které kolují o mém otci, nemá žádné vedlejší ani skryté úmysly.

Ani tato kniha není absolutní pravdou. Je to snaha o hledání a přístupu k životu mého otce. Je to osobní a intimní pátrání. Je to snaha o znovuobjevení muže se všemi jeho ctnostmi i všemi jeho chybami. Většinu těch historek mi vyprávěl během posledního roku svého života za dlouhých chladných nocí, když jsme seděli u ohně; ty ostatní mi napsal, když už byli jeho nepřátelé tak blízko, že nás všechny zničili. 

Nebyl jsem neustále po boku svého otce, neznám všechny příhody, které prožil. A ten, kdo tvrdí, že je všechny zná, lže. I já jsem mnohým z nich porozuměl až spoustu let poté, co se udály, až díky vzpomínkám v této knize. Otec se mnou nikdy nekonzultoval žádné ze svých rozhodnutí, ostatně nedělal to ani s nikým jiným – vždycky se řídil jen svým vlastním úsudkem.

Moje cesta, na kterou jsem se s pomocí této knihy vydal, abych blíže poznal příběh mého otce, mě dovedla k lidem, kteří se celá léta z obavy o své životy, skrývali. A až teď byli ochotni promluvit. Nejspíš proto, aby mé úsudky v knize nic nezkreslilo. Ale především proto, aby už nikdo nikdy nepředával dál dědictví oné nenávisti.

Mnoho „pravd“ o otci je známo sotva z poloviny anebo vůbec ne. Vyprávění jeho příběhu znamenalo pro mnoho lidí spoustu rizik, bylo nutné je předkládat s mimořádnou odpovědností: jak se bohužel ukázalo, mnohé z toho, co bylo řečeno, dokonale odpovídá skutečnosti. Je to hluboce osobní průzkum nitra jedné lidské bytosti, která kromě toho, že byla mým otcem, také stála v čele mafiánské organizace, jakou jsme tu zatím nepoznali.

Veřejně a bez výjimky se omlouvám všem obětem svého otce; hluboce mě bolí u srdce, že trpěly tak neodpustitelným násilím a že zemřelo tolik nevinných lidí. Všem těm duším dnes vzkazuji, že z hloubi té své chci uctít památku každé z nich. Tato kniha byla psána slzami, ale bez záště. Bez jakékoli ambice obviňovat, mstít se a podporovat násilí, natožpak obhajovat zločin.

Čtenáře nejspíš překvapí obsah kapitol, kde poprvé odhaluji hluboký konflikt, v němž jsme žili s mými příbuznými z otcovy strany. Jedenadvacet let nedorozumění vyústilo v poznání, že na konečném výsledku, jenž vedl ke smrti mého otce, se několik z nich aktivně podílelo.

Rozhodně nepřeháním, když tvrdím, že nás otcova část rodiny pronásledovala hůř než jeho největší nepřátelé. Choval jsem se k nim vždycky s láskou a s absolutním respektem k hodnotám, jaké představovala rodina: ta se nerozpadá ani v nejhorších válkách, a už vůbec ne pro peníze. Bůh i můj otec vědí, že jsem více než kdokoli jiný chtěl věřit, že tahle bolestivá rodinná tragédie je jen noční můrou a nikoli realitou, které jsem musel čelit.

Svému otci děkuji za krutou upřímnost, kterou jsem silou osudu musel pochopit, a to bez jakékoli snahy o ospravedlnění jeho činů.

Před mou žádostí o odpuštění v dokumentu Pecados de mi Padre (Hříchy mého otce) mi jednou Luis Carlos Galán a Lara Bonilla, dnes již dospělé děti zavražděných politiků, řekli: „Vy jste ale také oběť.“ A má odpověď je: „Ano, možná jsem, ale až ten poslední na předlouhém seznamu Kolumbijců.“

Můj otec byl za svůj osud odpovědný; byl odpovědný za své činy, za volbu svého života jako otce, jako jednotlivce, a stejně tak i jako zločince, který způsobil Kolumbii a světu rány, jež se jen těžko mohou zacelit. Mým snem je, aby se jednoho dne zacelily a změnily se v to dobré, co mohly přinést, aby se už nikdo neodvážil tuhle historii opakovat, ale naopak se z ní poučit. 

Nejsem syn, který by vyrostl ve slepé oddanosti svému otci, vždycky jsem zpochybňoval jeho tvrdé metody a násilí, všemi možnými způsoby jsem ho žádal, aby se oprostil od nenávisti a složil zbraně, aby se snažil najít nenásilné řešení svých problémů.

Ať už si o mém otci myslí kdokoli cokoli, jediné, co nikdo nikdy nemohl zpochybnit, byla jeho bezpodmínečná láska ke své rodině.

Přeju si věřit, že pokud si na mě někdo někdy vzpomene, bude to kvůli mým činům, ne kvůli činům mého otce. A prosím vás, čtenáře, až budete číst tuto knihu: nepleťte si mě s mým otcem. Nakonec, tohle je i můj příběh.

Juan Pablo Escobar

1 Takhle mi táta říkával. Často jsme se spolu dívali na filmy o Grigoriji Rasputinovi, ruském mystikovi a léčiteli, který měl abnormální vliv na rodinu posledního ruského cara Mikuláše II.

Kapitola 1

Zrada

Dva týdny po smrti mého otce, 19. prosince 1993, kdy jsme byli stále pod přísným dohledem v 29. patře rezidenčního hotelu Tequendama v Bogotě, najednou zazvonil telefon a my se dozvěděli, že na mého strýce Roberta Escobara byl ve vězení v Itagüí spáchán atentát dopisovou bombou.

Dělali jsme si o něj starost a snažili se zjistit, co se vlastně stalo, nikdo nám ale nic neřekl. Ve zprávách v televizi uváděli, že k tomu došlo, když Roberto otevřel obálku dopisu zaslaného z prokuratury. Došlo k výbuchu a ten mu způsobil vážná poranění očí a břicha.

Následující den mi zavolaly tety a informovaly nás, že Clínica Las Vegas, kam ho převezli na pohotovost, nemá patřičné oftalmologické vybavení, které bylo nutné k jeho operaci. A jako by toho nebylo dost, začaly se šířit zvěsti, že se ho v jeho pokoji chystá zabít ozbrojené komando.

Rodina se tedy rozhodla Roberta převézt do Ústřední vojenské nemocnice v Bogotě; nejenže byla po technologické stránce lépe vybavená, ale také nabízela lepší podmínky pro zajištění jeho bezpečnosti. A tak se i stalo: jen za pronájem letadla vybaveného pro převoz raněných matka zaplatila tři tisíce dolarů. Když už bylo potvrzeno, že je hospitalizován, rozhodli jsme se ho se strýcem Fernandem, matčiným bratrem, navštívit. 

Když jsme opouštěli hotel, s překvapením jsme zjistili, že agenti Technického vyšetřovacího sboru (CTI) z úřadu generálního prokurátora, kteří nás chránili od konce listopadu, byli ten den bez předchozího upozornění nahrazeni lidmi ze SIJIN, policejní vyšetřovací jednotky bogotské policie. Strýci jsem sice nic neřekl, ale měl jsem takové tušení, že by mohlo dojít k něčemu zlému. V dalších prostorách budovy byli také ještě lidé z DIJIN, Ústředního ředitelství justiční policie a zpravodajství, a z DAS, Státního úřadu pro bezpečnost, kteří měli na starosti různé úkoly související s naší bezpečností. Venku, mimo budovu, nás střežili vojáci.

Když jsme se za pár hodin dostavili na chirurgii vojenské nemocnice, přišel za námi lékař s tím, že je potřeba, aby někdo z Robertových příbuzných podepsal souhlas s enukleací. Že obě oči, které byly výbuchem těžce poškozeny, musí být vyjmuty.

Odmítli jsme to podepsat a požádali jsme o odborníka, který by strýce operoval, i kdyby byla šance na to, že neoslepne, minimální, a to bez ohledu na cenu. Taky jsme navrhli, ať seženou toho nejlepšího oftalmologa, ať už je odkudkoli.

O několik hodin později opustil Roberto, ještě stále pod vlivem anestezie, chirurgické oddělení a převezli ho do místnosti, kde už čekal dozorce Vězeňského a nápravněvýchovného institutu Inpec (Instituto Carcelario y Penitenciario). Pacientovu tvář, břicho a levou ruku zakrývaly obvazy.

Trpělivě jsme čekali, až se začne probouzet. Ještě omámený sedativy řekl, že vidí nějaké světlo, ale postavy rozeznat nedokázal. 

Když jsem viděl, že už se trochu vzpamatoval, řekl jsem mu, jak jsem byl zoufalý, když na něj po smrti otce zaútočili, protože bylo jasné, že pak budeme následovat i my – máma, moje sestra i já. A plný obav jsem se zeptal, jestli měl táta někde ukrytý vrtulník, abychom mohli uprchnout.

V průběhu hovoru, kdy nás neustále přerušovali lékaři a sestry, kteří o něj pečovali, jsem se ho několikrát zeptal, jak vůbec můžeme přežít tváří v tvář otevřené hrozbě nepřátel mého otce. Roberto se na několik vteřin odmlčel a pak mi řekl, ať si vezmu papír a tužku.

„Zapiš si tohle, Juane Pablo: ,AAA‘ a běž na velvyslanectví Spojených států. Požádej tam o pomoc a řekni, že jsem tě tam poslal já.“

Papír jsem si schoval do kapsy u kalhot a řekl Fernandovi, že pojedeme na velvyslanectví. V tu chvíli vešel lékař, který Roberta operoval. Ujistil nás, že udělal všechno pro to, aby pacientovi zachránil oči, a byl v tomto ohledu optimistický.

Poděkovali jsme mu za jeho pečlivost a rozloučili se, abychom se vrátili do hotelu. On mi ale řekl, že to v žádném případě nepůjde, že nemohu opustit nemocnici.

„Jak to, doktore? Proč ne?“

„Nedostavil se váš doprovod,“ odpověděl lékař.

Jeho slova moji paranoiu jen vystupňovala. Když jsem byl u operace, vůbec jsem se nezabýval tím, co se mezitím děje s našimi bezpečnostními opatřeními.

„Doktore, jsem přece svobodný muž. Anebo mi snad chcete říct, že jsem zadržený? Protože ať je to, jak chce, takhle to z mého pohledu vypadá. Myslím si, že je to spiknutí, jehož cílem je mě dneska zavraždit. Už stáhli agenty CTI, co nás hlídali,“ oznámil jsem mu celý vyděšený. 

„My vás chráníme, nezadržujeme. V naší vojenské nemocnici jsme odpovědní za vaši bezpečnost, proto vás můžeme předat jenom státním bezpečnostním složkám.“ 

„Ale ti, co mají odpovídat za moji bezpečnost tam venku, doktore, jsou ti, kdo mě přišli zabít,“ trval jsem na svém. „Takže buď mi pomůžete s povolením, abych mohl odejít, anebo odtud musím nějak zmizet. Nevlezu do auta k lidem, co mě hodlají zabít.“

Lékař musel vidět, jak vyděšeně se tvářím, a potichu řekl, že tedy proti tomu nic nenamítá a že okamžitě podepíše příkaz, abychom mohli se strýcem Fernandem odejít. Potají a s co největší obezřetností jsme se vrátili do hotelu Tequendama a rozhodli se následující den odejít na velvyslanectví.

Druhý den jsme se strýcem Fernandem vstali brzy ráno a zašli do pokoje na 29. patře, kde byli ubytováni lidé pověření nás hlídat. Pozdravil jsem „A-jedničku“ a řekl mu, že potřebujeme doprovod na americkou ambasádu.

„A kvůli čemu tam jdete?“ reagoval naštvaně.

„Nemusím se vám zpovídat, kam jdu. Chci vědět, jestli mi zaručíte ochranu, nebo mám volat na státní zastupitelství a říct jim, že nás nechcete chránit.“

„Momentálně tu není dost lidí, aby vás tam doprovodili,“ podrážděně reagoval státní zástupce.

„Jak to, že nejsou lidi, když na nás kvůli naší bezpečnosti nepřetržitě dohlíží asi čtyřicet státních agentů i s auty?“

„Jestli chcete jet, tak prosím, ale já se o vás starat nebudu. A laskavě mi podepište prohlášení, že se vzdáváte ochrany, kterou vám nabízíme.“

„Přineste sem ten papír a já vám to podepíšu,“ odpověděl jsem.

A-1 odešel do další místnosti hledat něco na psaní a my toho okamžiku využili k opuštění hotelu. Seběhli jsme rychle dolů, zastavili taxi a během dvaceti minut jsme už byli u amerického velvyslanectví. Bylo osm ráno a už tam stála dlouhá fronta lidí, kteří přišli žádat o americká víza. 

Byl jsem hrozně nervózní. Protlačil jsem se mezi těmi všemi lidmi s tím, že tam nejdu kvůli vízu, ale kvůli něčemu jinému. Když jsem se dostal ke strážní budce u vchodu, vytáhl jsem papír s kódem, trojitým A, co mi nadiktoval Roberto, a přitiskl ho na tmavé neprůstřelné sklo.

V tom okamžiku se objevili čtyři udělaní chlápci a začali nás fotografovat. Byl jsem zticha. Po několika minutách ke mně jeden z nich přistoupil a vyzval mě, abych ho následoval.

Nikdo se mě neptal na jméno, ani nepožadoval žádné dokumenty, nic mi nezabavili, a ani jsem nemusel procházet detektorem kovů. Bylo jasné, že to „trojité A“, co mi dal strýc Roberto, je hodně speciální propustka. Byl jsem vyděšený. Nikdy předtím mě nenapadlo přemýšlet o tom, jaké kontakty udržuje bratr mého otce s americkou vládou. 

Chystal jsem se posadit do čekárny, když vtom vstoupil starší muž, vážný, s téměř bílými vlasy.

„Jsem Joe Toft, ředitel DEA pro Latinskou Ameriku. Pojďte se mnou.“

Odvedl mě do vedlejší kanceláře a zeptal se, proč jsem přišel.

„Přišel jsem požádat o pomoc, protože chtějí vyvraždit celou naši rodinu… jak asi víte. Posílá mě strýc Roberto.“

„Naše vláda vám nemůže zaručit žádnou pomoc,“ odpověděl Toft suše a odtažitě. „Mohu vám pouze doporučit amerického soudce, který by zvážil možnost poskytnout vám pobyt v naší zemi za jistou spolupráci.“

„Spolupráci v čem? Ještě přece nejsem plnoletý.“

„Můžete nám hodně pomoci… s informacemi.“

„Informacemi? Jaký druh informací máte na mysli?“

„Archivy vašeho otce.“ 

„V den, kdy jste ho zabili, jste zničili i jeho dokumenty.“ 

„To nechápu,“ odpověděl úředník.

„Všechny své spisy nosil v hlavě, a teď je mrtvý. Všechno si uchovával v paměti. Jediné, co je v dokumentech, co je zapsané ve spisech, jsou poznávací značky aut a adresy, kde žijí jeho nepřátelé z kartelu Cali. Ale tyhle informace jsou vám k ničemu, to všechno kolumbijská policie zná.“

„Pouze soudce může rozhodnout o tom, zda vám bude umožněn vstup do Spojených států, takže ho budete muset přesvědčit.“

„V tom případě se dál nemáme o čem bavit, děkuji vám,“ odpověděl jsem. 

Ředitel DEA mi podal svoji navštívenku. „Kdybyste si na něco vzpomněl, neváhejte mě kontaktovat.“ 

Opustil jsem americké velvyslanectví a hlavou se mi honila spousta otázek. Nečekané a překvapivé setkání s mužem číslo jedna Národního úřadu pro kontrolu obchodu s drogami v Kolumbii i celé Latinské Americe naši obtížnou situaci nijak nezlepšilo, ale odhalilo něco, co jsme netušili: jak vysoko sahají kontakty strýce Roberta, pokud jde o Američany. Ty Američany, kteří před třemi týdny nabídli pět milionů dolarů za polapení mého otce. Tytéž Američany, co poslali do Kolumbie veškerou svou válečnou techniku, aby ho chytili.

Bylo pro mne nepředstavitelné byť i jen pomyslet na to, že má otcův bratr nějaké vazby na svého úhlavního nepřítele. Tahle možnost vyvolávala další obavy, například že se Roberto, USA a skupiny, které byly součástí uskupení Los Pepes (Perseguidos por Pablo Escobar – Pronásledovaní Pablem Escobarem), spojili, aby dopadli mého otce. 

Tenhle předpoklad nebyl úplně bláznivý. A připomněl nám událost, kterou jsme v té době neřešili. Když jsme se s otcem ukrývali ve venkovském domku v hornaté oblasti Belén v Medellínu, unesli mého bratrance Nicoláse Escobara Urquiju, Robertova syna. Stalo se to v podvečer 18. května 1993. Dva muži a jedna žena ho odvezli z farmy Catíos na silnici spojující města Caldas a Amagá v departementu Antioquia. Počítali jsme s nejhorším, protože ve snaze najít mého otce tenkrát Los Pepes napadali blízké i vzdálené příbuzné mého otce i mé matky a nikdo z takového zajetí nevyvázl živý. Obavy naštěstí skončily během několika hodin. Kolem desáté večer únosci Nicoláse propustili poblíž hotelu Intercontinental v Medellínu, aniž mu zkřivili vlásek.

Jak dny plynuly, jeden jako druhý, a my byli stále více izolovaní od zbytku rodiny, na Nicolásův únos se zapomnělo, přestože jsme se s otcem divili, jak se mu podařilo dostat se živý z rukou únosců. Únos se tehdy rovnal rozsudku smrti. Jak mohl Nicolás vyváznout živý? Co dostali Los Pepes za to, že ho pustili jen pár hodin po únosu? Co když se Roberto rozhodl udělat dohodu s otcovými nepřáteli výměnou za život svého syna?

Toto spojenectví se potvrdilo v srpnu 1994, osm měsíců po mé návštěvě na americkém velvyslanectví. Moje matka, moje sestra Manuela, moje přítelkyně Andrea a já jsme se jeli podívat, co vlastně zbylo z haciendy Nápoles, která zůstala opuštěná od chvíle, kdy se můj otec začal schovávat. Měli jsme povolení z Úřadu generálního prokurátora, že tam můžeme jet a sejít se tam s nějakým důležitým „hodnostářem“, který by nám umožnil převést některé tátovy nemovitosti.

Když jsme to odpoledne šli po staré přistávací dráze patřící k haciendě, zavolala teta Alba Marina Escobar, že s námi potřebuje mluvit, a to hned ten večer, protože se jedná o velmi urgentní zále-žitost. 

Samozřejmě jsme hned souhlasili, protože když se v naší rodině použil výraz „urgentní“, znamenalo to, že někomu hrozí smrt. Ten večer přijela k haciendě bez zavazadel. Čekali jsme na ni v domě správce, jediné budově, která v bojích a při srovnání haciendy se zemí přežila. 

Agenti z Úřadu generální prokuratury i SIJINU, policejní vyšetřovací jednotky Kolumbijské národní policie, kteří nás hlídali, čekali venku před domem. My se přesunuli do jídelny, kde už se teta ládovala tradiční polévkou sancocho. Trvala na tom, že mluvit bude jenom s matkou a se mnou.

„Jde o Roberta, posílá po mně zprávu.“

„Co se děje, teto?“ měl jsem nervy na pochodu.

„Je nadšený, protože to vypadá, že dostanete víza do Spojených států.“ 

„To je skvělé, ale jak to dokázal?“ zajímalo nás, zatímco výraz v jejím obličeji zvážněl.

„No, hned zítra vám je nedají. Ještě předtím je potřeba udělat jednu věc,“ řekla teta a už její tón ve mně vzbudil nedůvěru.

„Je to jednoduché… Roberto mluvil s lidmi z DEA a ti chtějí za to, že vám zařídí víza, takovou laskavost. Chtějí, abyste napsali knihu, úplně o čemkoli, ale musí tam být zmínka o vašem otci a Vladimiru Montesinosovi, Fujimoriho šéfovi zpravodajských služeb v Peru. Musíte tam napsat, že jste Fujimoriho viděli tady v Nápoles, jak se baví s vaším otcem, a že Montesinos sem přiletěl letadlem. Co dalšího v knize bude, na tom nezáleží.“

„To ale nejsou žádné dobré zprávy, teto,“ přerušil jsem ji.

„Copak vy snad ta víza nechcete?“

„Jedna věc je, když DEA chce, abychom potvrdili něco, co je jasný, co se opravdu stalo, a pak s tím nemám problém. Ale jiná věc je, když po mně chce, abych lhal se záměrem někoho tak hrozně poškodit.“

„Přesně tak, Marino,“ vložila se do toho matka, „to je hrozně choulostivá věc, co po nás chtějí. Jak se máme postavit za výroky, které nejsou pravdivé?“

„A záleží na tom? Vy snad o ta víza nestojíte? I když neznáte Montesinose a Fujimoriho, záleží na tom, co řeknete… vy přece chcete žít v klidu a míru. Ti lidé vám vzkazují, že DEA by vám byla velice vděčná a že by vás od té chvíle nikdo ve Státech neobtěžoval. Také nabízejí možnost, že by se tam daly převést peníze a vy je mohli bez problémů používat.“

„Marino, nechci se falešným svědectvím dostat do nových potíží, když ty věci nejsou pravdivé,“ řekla matka.

„Chudák Roberto! Tak můj bratr se tolik snaží, aby vám pomohl, a vy na první nabídku, kterou dostanete, prostě řeknete ne.“

Zklamaná Marina ještě tu noc opustila Nápoles.

Několik dní po tomto setkání, když už jsme byli zpátky v Bogotě, se ozvala babička Hermilda. Volala z New Yorku, kde byla s Albou Marinou. Poté co nám řekla, že si tam na pár dnů zaletěla prohlédnout pamětihodnosti, se mě zeptala, jestli bych nechtěl něco přivézt. Naprosto bezelstně – aniž jsem si uvědomil, jak nesmírně zásadní je fakt, že je babička ve Státech – jsem ji poprosil, aby přivezla nějaké parfémy, které se v Kolumbii nedaly koupit.

Celý zmatený jsem zavěsil. Jak bylo možné, že babička odletěla do Spojených států sedm měsíců po tatínkově smrti? Pokud jsem věděl, tak rodinám Escobarových a Henaových víza zamítli…

Byl to pouze jeden z mnoha případů, kdy se ukázalo, že se naši příbuzní nějakým neprůhledným způsobem zapletli s otcovými nepřáteli. Ale neustálý boj o život nás natolik zaměstnával, že nebyl čas pátrat po podezřeních.

Po několika letech, kdy jsme se usadili v Argentině, kde jsme skončili ve vyhnanství, nás šokovala zpráva v televizi, že peruánský prezident Alberto Fujimori uprchl do Japonska a o svém odstoupení informoval faxem. Překvapivá rezignace Fujimoriho po deseti letech vlády se uskutečnila týden poté, co se v časopisu Cambio objevil rozhovor se strýcem Robertem, který tvrdil, že otec přispěl na Fujimoriho první prezidentskou kampaň v roce 1989 milionem dolarů.

Strýc také všechny ujistil, že peníze byly zaslány prostřednictvím Vladimira Montesinose, který podle něj několikrát navštívil haciendu Nápoles. V interview také uvedl, že Fujimori otci slíbil, že pokud se stane prezidentem, umožní mu pašovat z Peru drogy. V závěrečné části rozhovoru řekl, že pro svá tvrzení nemá přímé důkazy, neboť mafie po své ilegální činnosti nezanechává stopy. 

Několik týdnů nato vydalo nakladatelství Quintero Ediciones knihu Můj bratr Pablo o 186 stranách, jejímž autorem byl Roberto Escobar. A opět v ní vytáhl na světlo vztah mezi mým otcem a Montesinosem i Fujimorim.

Ve dvou kapitolách popisoval Montesinosovu návštěvu na haciendě Nápoles, způsob, jakým dotyčný pašoval kokain s mým otcem, předání milionu dolarů pro Fujimorovu prezidentskou kampaň, děkovné telefonáty nového prezidenta mému otci i jeho nabídku spolupráce ohledně poskytnuté finanční pomoci. Zaujala mě jedna věta na konci rozhovoru: „Montesinos ví, že to vím. A Fujimori ví, že to vím. Proto oba padli.“ Roberto popisoval události, kterých se, jak sám tvrdil, osobně zúčastnil, ale o nichž jsme já ani matka neslyšeli a ani je nezažili.

Netuším, jestli jde o tutéž knihu, která nám měla zajistit víza do Spojených států, kdybychom ji napsali. Vše, co k tomu vím, jsem se dozvěděl náhodou v zimě roku 2003 od jednoho zahraničního novináře, kterému jsem při jedné příležitosti sdělil své podezření ohledně některých událostí.

„Sebasi, poslyš, musím ti něco říct, něco, k čemu právě došlo, a do zítřka to nevydržím!“

„Tak povídej, co se děje?“

„Právě jsem tady ve Washingtonu večeřel se dvěma bývalými agenty DEA, co se podíleli na pronásledování tvého otce… Sešel jsem se s nimi, abychom probrali možnost, zda byste se ty i oni podíleli na budoucím televizním seriálu, co tady Američané chtějí točit o životě a smrti Pabla, tvého otce.“

„No a co se stalo?“

„Věděli o tom spoustu věcí a já se zmínil o tom tvém podezření, že za zradou otce je tvůj strýc. A je to jistý! Potvrdili mi jeho přímou spolupráci na smrti tvého otce!“

Takže jsem měl pravdu. Jak jinak by se dalo vysvětlit to, že my jsme byli jediní členové Pablovy rodiny, kteří žili v exilu? Všichni si v klidu stále žili v Kolumbii, aniž je kdokoli pronásledoval.

Kapitola 2

Kam se poděly peníze?

3. prosince 1993 v hotelovém apartmánu Residencias Tequendama v Bogotě, poté co jsme se vrátili z pohřbu otce v Medellínu, jsme byli plně odhodláni zkusit žít aspoň jakž takž normálním životem. Pro mou matku, sestru Manuelu a pro mě bylo posledních čtyřiadvacet hodin nejdramatičtějšími v našich životech. Nejen že jsme se museli vypořádat s obrovskou bolestí ze ztráty hlavy rodiny za tak násilných okolností, ale navíc, pohřeb byl ještě o něco traumatičtější.

Pár hodin poté, co nám národní ředitelka státního zastupitelství Ana Montes osobně potvrdila, že je otec mrtev, kontaktovali jsme hřbitov Campos de Paz v Medellínu. Odmítli tam otce pohřbít, a nebýt příbuzných našeho tehdejšího právníka Francisca Fernándeze, kteří vlastnili hřbitov Jardines de Montesacro, neuspěli bychom ani tam. Moje babička Hermilda tam měla dvě hřbitovní místa, a tak jsme se rozhodli, že do jednoho uložíme otce a do druhého Álvara de Jesús Agudela, bodyguarda známého pod přezdívkou Citron (Limón), který zemřel společně s otcem.

Po zvážení rizik vyplývajících z naší účasti na pohřbu jsme se poprvé vzepřeli nařízením otce: „Až umřu, v žádném případě nechoďte na můj pohřeb, bylo by to pro vás příliš nebezpečné!” Trval také na tom, abychom nechodili jeho hrob navštěvovat a nenosili mu tam květiny. Moje matka ale řekla, že na pohřeb půjde i navzdory přání Pabla.

„Tak jo, půjdeme všichni, a jestli nás zabijou, tak aspoň bude po všem,“ řekl jsem. Na cestu do Medellínu jsme si pronajali malé letadlo a z kanceláře generálního prokurátora nám přidělili dva bodyguardy.

Po přistání na letišti Olaya Herrera jsme byli obklopeni tuctem novinářů, kteří dokonce riskovali své životy pobíháním po ranveji, když letadlo ještě rolovalo. Manuela s matkou rychle nasedly do červeného SUV, zatímco já s přítelkyní Andreou do černého.

Po příjezdu na hřbitov jsem byl překvapen, kolik tam bylo lidí. Byl to důkaz lásky a úcty obyčejných chudých lidí k mému otci a byl jsem dojatý, když jsem slyšel skandovat jeho jméno, stejně jako jsem to dříve slýchával na atletických stadionech a v nemocnicích v chudých částech města: „Pablo! Pablo! Pablo!“

Vzápětí nás obklopila hromada lidí, kteří začali bušit do našeho auta, když jsme se snažili dostat k místu, kde měl být otec pohřben. Jeden z bodyguardů se mě zeptal, zda chci vylézt ven, ale bylo mi jasné, že nám hrozí nebezpečí, a tak jsem navrhl, ať se stáhneme ke kanceláři hřbitova, kde jsme chtěli počkat na matku a sestru. Vzpomněl jsem si na tátovo varování a rozhodl se, že nejmoudřejším krokem vpřed bude udělat krok vzad.

Po pár minutách, které jsme strávili v kanceláři, přišla v slzách a s hrůzou v očích sekretářka. Právě jí někdo volal a ohlásil útok. Vyběhli jsme ihned ven a znovu nasedli do černého SUV, kde jsme přečkali celý pohřeb. Byl jsem tam, sotva třicet metrů od místa, kde pohřbívali mého tátu. A nemohl jsem mu dát sbohem…

Po chvíli dorazila máma s Manuelou, odjeli jsme na letiště a pak zpátky do Bogoty. Cítil jsem se poražený, ponížený. Vzpomínám si, jak jsme pár bloků před příjezdem do hotelu zastavili na semaforu. Přes pancéřová skla vozu jsem venku na chodníku uviděl muže, který se smál, přímo vybuchoval smíchy. Pak jsem si všiml, že mu chybí všechny končetiny. Ten drsný výjev mě přiměl k zamyšlení: jak to, že tenhle smolař neztratil schopnost smát se – a jakou mám výmluvu já, že se cítím tak mizerně… Tvář neznámého se mi navždy vryla do paměti, jako by ho tam poslal sám Bůh, aby mi předal poselství síly.

Jakmile jsme se vrátili do hotelu Tequendama, došlo nám, že klid, který jsme doufali najít po otcově smrti, byl jen marným přáním, a že nás velice brzy čekají pochmurné, těžké dny. Nejenže nás hluboce a bolestně zasáhlo, co se stalo s otcem, ale bylo zřejmé, že obklopeni tajnými agenty a neustále číhajícími desítkami novinářů bude život ve vězení hotelu v centru Bogoty všechno, jen ne klidný.

Současně se v tu dobu vynořila další noční můra, nedostatek financí. Otec byl mrtvý a my se neměli na koho obrátit o pomoc.

Od 29. listopadu, kdy jsme se vrátili z neúspěšné cesty do Německa, jsme bydleli v tomto drahém hotelu v Bogotě. Abychom snížili riziko, které bychom pro naše okolí mohli představovat, pronajali jsme si celé dvacáté deváté patro, i když jsme obývali jen pět pokojů. V polovině prosince se naše finanční situace zkomplikovala, když přišel první hotelový účet za ubytování a stravu. A k našemu velkému překvapení v tom byla zahrnuta i spotřeba všech členů bezpečnostních složek státu.

Ta suma byla astronomická, a to kvůli nadměrné konzumaci jídla i pití těch, kdo nás měli chránit. Pořádali langusty, humry, mořské plody i vybraná masa stejně jako všechny druhy lihovin, zejména whisky. Evidentně si objednávali ta nejdražší jídla i značky pití.

Účet jsme zaplatili, ale obavy z úbytku peněz se zvyšovaly každým okamžikem a žádné řešení na dohled. Až do chvíle, než se v hotelu objevili tety Alba Marina a Luz María, manžel Luz Maríi Leonardo a jejich tři děti Leonardo, Mary Luz a Sara. Přestože jsme se několik měsíců neviděli a rodinné vztahy byly odtažité, návštěva proběhla velice dobře.

Sestřička měla konečně někoho, s kým si mohla hrát s panenkami. Prakticky celý rok strávila zavřená v pokoji, kde nemohla ani vyhlédnout z okna, nevěděla, kde je, ani proč se v její blízkosti neustále pohybuje přes dvacet ozbrojených mužů, jako by měla každou chvíli vypuknout válka.

Usadili jsme se u stolu v jídelně, a když jsme probrali události posledních týdnů, vyslovila matka své znepokojení ohledně nedostatku peněz. Dost dlouho jsme to probírali a podle toho, s jakým pochopením a jak velkoryse se k tomu rodina mého otce stavěla, napadlo mě, že by Alba Marina mohla být tou správnou osobou, na kterou bychom se mohli obrátit s prosbou o pomoc. Potřeboval jsem, aby vyzvedla nějaké peníze, jež táta ukrýval ve dvou skrýších, caletas (caleta = špan. zátoka), v budově, které jsme říkali „modrý dům“. Bylo načase si je vyzvednout, abychom se mohli trochu finančně nadechnout. 

Přisunul jsem se k ní, a než jsem promluvil, znovu jsem si uvědomil, jak byl tento byt, v němž jsme bydleli, neustále monitorován úředními orgány. Nejenže byly odposlouchávány telefony, ale kvůli bezpečnosti byl celý prošpikován mikrofony. Do úmoru jsem po nich pátral: rozebíral jsem lampy, telefony, nábytek, prostě všechny předměty i přístroje. Hrabal jsem se taky v zásuvkách, ale jen jsem tím způsobil zkrat, takže v celém patře najednou zhasla světla. 

Rozhodl jsem se, že jí to pošeptám do ucha, ale předtím jsem ještě pro jistotu zapnul televizi a co nejvíc zesílil zvuk. Teprve pak jsem jí začal vyprávět, jak jednou v noci, když jsme pobývali v tom dusivém vězení modrého domu, se otec rozhodl vyhodnotit svoji finanční situaci. Když všichni usnuli, zavedl mě na dvě místa, kde nechal postavit skrýše: jedno bylo v obývacím pokoji u krbu a druhé v prádelně za tlustou zdí. Ukázal mi krabice, ve kterých byly uložené peníze, a řekl, že kromě něho a teď i mě o tomhle místě ví jen jediný člověk – Lambas zvaný Tlusťoch. A potom ještě dodal, že o tomhle tajemství se nesmí dozvědět matka ani moje sestra, a už vůbec ne jeho sourozenci.

Podle toho, co mi otec svěřil, vykládal jsem dál a teta pozorně poslouchala, v obou bednách bylo dost peněz, abychom vyhráli válku a ještě se z ní finančně vzpamatovali. Tím spíš, upozornil mě, musíme s těmi penězi správně naložit. Také mi řekl, že před časem poslal svému bratru Robertovi šest milionů dolarů: tři na výdaje, které měl ve vězení, a zbylé tři měl uschovat pro nás jako úsporu. Pokud by se otci něco stalo, měl Roberto jasný příkaz tyhle peníze nám odevzdat.

Tohle všechno jsem jí svěřil, a pak se jí na rovinu zeptal:

„Teto, odvážila by ses uprostřed téhle války jet do Medellínu a vyzvednout ty dvě bedny s penězi? Nemáme už nikoho, koho bychom mohli poprosit o takovou laskavost, a je jasné, že nikdo z nás tam jet nemůže.“ 

Alba Marina, která vždycky měla pověst houževnaté ženy, okamžitě souhlasila. Přesně jsem jí popsal, kde se nacházejí obě skrýše v modrém domě, a zapřísahal ji, aby o tom nikomu nic neříkala. Řekl jsem jí, ať se tam vydá sama a v noci, nejlépe v nějakém cizím autě, ať ke skrýši nejede přímo, ale použije různé odbočky, a hlavně, ať neustále kontroluje ve zpětném zrcátku, jestli ji nikdo nesleduje. Nakonec jsem napsal dopis Tlusťochovi, v němž jsem tetu označil jako oprávněnou osobu, která má vyzvednout krabice s penězi. 

Po tom všem jsem se jí nakonec zeptal, jestli nemá strach podstoupit tohle riziko.

„Rozhodně ne… prostě zajedu pro ty prachy, ať už jsou kdekoli,“ odpověděla rázně.

Za tři dny se teta vrátila, a hned jak vešla do hotelového pokoje, jsem poznal, že něco není v pořádku. Pozdravila, oči sklopené k zemi, a mě hned napadlo, jestli se něco nestalo s penězi. Požádal jsem o klíč k jednomu z prázdných pokojů na patře a tam jsme se sami dva sešli.

„Juane Pablo, v tom domě, co je Tlusťoch, bylo jen pár dolarů, víc nic,“ vychrlila na mě s razancí kulometné dávky.

Na pár minut jsem oněměl a jen něco zmateně mumlal. Ani na chvíli jsem nepochyboval o její verzi a svůj hněv namířil proti Tlusťochovi, který určitě pátral a hledal, dokud krabice s penězi nenašel.

To zmizení peněz samozřejmě vyvolalo celé moře pochybností, ale nezbývalo nám než mlčet, protože jsme neměli žádnou možnost, jak si ověřit verzi, kterou nám teta naservírovala. Do té doby mě nenapadlo jí nedůvěřovat, protože jsem byl u několika příležitostí svědkem toho, že byla k otci loajální.

Takže řešení finančních potíží bylo zatím v nedohlednu.

V polovině března 1994, tři měsíce poté, co jsme se nastěhovali do rezidenčního hotelu Tequendama, jsme si ve čtvrti Santa Ana pronajali velký dvoupodlažní byt, abychom snížili naše výdaje. A mezitím se snažili vyřešit naši situaci. Nejenže nám chyběly peníze, ale navíc jsme pořád byli v ohrožení života. Kolem nás byl neustále kordon lidí ze DIJIN, SIJIN, DAS i z Úřadu generálního prokurátora, kteří nás střežili.

Ty dvě skrýše z modrého domu jsme odepsali jako ztracené. Rozhodli jsme se tedy zeptat otcových sourozenců, co je s těmi třemi miliony dolarů, které pro nás táta uložil u Roberta.

Bylo nám jasné, že už mezitím stihli utratit docela dost peněz. Když jsme o ně požádali, dostalo se nám poměrně rychlého vysvětlení. Jedno odpoledne tedy dorazili do našeho bytu v Santa Aně babička Hermilda a sourozenci Gloria, Alba Marina, Luz María a Argemiro.

Aby nás neslyšeli agenti, co nás hlídali v prvním patře bytu, přesunuli jsme se do matčina pokoje ve druhém patře.

Příbuzní vytáhli několik listů vytržených z poznámkového bloku, jako by to byly účty z krámku na rohu, kde byly zapsány výdaje za několik posledních měsíců: 300 tisíc dolarů – zařízení do nového bytu tety Glorie, 40 tisíc – taxi pro tetu Glorii, a pak nespočet výdajů za dědečka Abela, za výplaty pro správce, opravu vozidel, za nákup nového auta místo toho, co nám zabavili… jen stručný výčet z mnoha dalších věcí.

Jednoduše řečeno dlouhý seznam, který měl za cíl ospravedlnit fakt, že strýc rozházel 75 procent ze všech těch dolarů, které mu otec svěřil do úschovy pro nás. Jinými slovy, Roberto byl ochoten uznat ten zbytek.

Naštvalo mě to a většinu těch výdajů jsem jim vyčetl jako bezdůvodné rozhazování peněz. Hlavně jsem vynadal tetě Glorii, kolik peněz nesmyslně utratila za nábytek. Jako zbavená rozumu se na mě obořila, jestli nemá právo si pořídit věci, o které přišla během naší války. Jisté ale bylo, že ty účty neseděly, protože jen zařízení bytu stálo víc než samotný byt. Alba Marina si ještě přisadila a se sarkasmem podotkla, že Roberto ty peníze nerozházel jen tak do vzduchu.

Setkání s babičkou a otcovými sourozenci tedy skončilo špatně, řekl jsem jim, že mě takovým „veselým“ vyrovnáním rozhodně nepřesvědčili. Bylo jasné, že ty peníze už neuvidíme. Snažil jsem se přijít na to, co se dá dělat. Už týdny jsme dostávali výhrůžky z vězení od nejméně třiceti mužů, co pracovali pro otce, a po jeho smrti zůstaly jejich rodiny bezprizorní. Věděl jsem, že jediný způsob, jak lze z Roberta ty peníze, co ještě zbyly, dostat, je donutit ho, aby je poslal těm vězňům a jejich rodinám.

Podle mých propočtů suma, kterou měl v úschově Roberto, jim mohla stačit na jeden rok. Byl to závazek, který jsme respektovali, protože tihle muži stáli celou dobu po boku otce ve válce a zaplatili za to dlouholetými tresty vězení. Otec vždycky zdůrazňoval, že je nemůžeme nechat napospas osudu, že právě za mřížemi potřebují pomoct nejvíc. Kdykoli za otcem jeho muži přišli a řekli: „Šéfe, dostali toho a toho,“ ihned poslal právníky, aby se o dotyčného postarali, a rodině dal peníze. Takhle se choval můj otec ke každému z těch, kteří doplatili na to, že mu pomáhali páchat jeho zločiny.

Celé tohle podnikání ale nebylo zrozeno pod šťastnou hvězdou. Tyhle peníze se pro nás měly stát novým bolehlavem a spouštěčem stále se zhoršujících vztahů s mými příbuznými.

Týdny po tom výbušném setkání přišly z některých vězení zprávy, které nás dost znepokojily. Podle jedné z nich měla babička Hermilda navštívit ve vězení některé z mužů, co pro otce pracovali, a tvrdit jim, že peníze, které dostali, pocházejí od Roberta.

To mě přimělo rozeslat do věznic dopisy, vylíčit, jak to doopravdy je, a požádat adresáty, aby ostatním vězněným řekli, že Roberto byl pouze prostředníkem, kterého Pablova manželka a děti požádaly o pomoc s předáním peněz. 

Jak se dalo čekat, brzy se objevily potíže, protože Roberto přestal otcovým mužům peníze do vězení posílat. Když jsem po něm chtěl vysvětlení, bez sebemenších skrupulí mi řekl, že ta suma stačila pokrýt jen pět měsíců.

První zprávu od sicarios, otcových bývalých zabijáků, jsme dostali koncem dubna 1994. Stěžovali si v ní, že už přes měsíc nepřišly žádné peníze, takže nemohou podporovat své rodiny a ani jim poskytnout ochranu. Že oni pro Šéfa obětovali všechno, a my jsme nevděční. A že podle toho, co jim řekl Roberto, už jim žádné peníze nepošleme. 

Zpráva v sobě obsahovala jasnou, i když nevyřčenou hrozbu. Odpověděl jsem jim a jasně jim vysvětlil, že finanční podpora, již až dosud dostávali, nepocházela ze zdrojů strýce, ale Pabla Escobara, mého otce: „Tak aby bylo jasno, až dosud byly veškeré vaše platy, vaši advokáti, vaše jídlo, to všechno, hrazeno z peněz mého táty. Není to naše vina, že Robertovi došly peníze. Když jsme chtěli vědět, kam ty peníze zmizely, řekli nám, že je prý utratila moje teta Gloria, ale nikdy jsme se nedozvěděli, kde opravdu skončily.“ 

Roberto musel zjistit, co se děje, protože pár dní po tomhle vzkazu poslal mámě dopis u příležitosti Dne matek. Ručně psaný text byl pokusem o připomenutí křivdy, která se mu stala tím, že na něj byl v prosinci spáchán atentát. „Tato,“ použil matčinu přezdívku, „už nejsem tím, kým jsem býval; z toho, co se přihodilo, mám hrozné deprese. Je to už sice o něco lepší, ale pět měsíců trpím kvůli tomu, co se stalo mému bratrovi a potom i mně. Nedej na drby a pomluvy, spoustě lidí ležíme v žaludku. Potřebuju si s tebou promluvit, ale hrozně mě deprimuje to, v jakém jsem stavu.“

Naše rodinné dohadování ohledně podpory uvězněných z medellínského kartelu dolehlo až k uším Ivána Urdinoly, jednoho z šéfů kartelu Norte del Valle, se kterým se matka několikrát příležitostně setkala v bogotském vězení Modelo poté, co se kolumbijské kartely pokusily nastolit jistý řád po smrti mého otce.

Matce pak od něho přišel dopis – na hlavičkovém papíru s jeho jménem v záhlaví. Zněl srdečně, ale nekompromisně: „Madam, žádám Vás, abyste si v rámci rodiny Escobarových vyjasnili všechna nedorozumění. Tihle hoši nenesou žádnou vinu za to, že Robert nemá peníze; prosím Vás o spolupráci, teď jste Vy hlavou rodiny. Pokud se to nevyřeší, budete mít potíže.“

Ale to nebylo všechno. Ráno 19. srpna 1994 jsem ještě ležel v posteli, když přišel fax, který mě naprosto ohromil. Byl to dopis od několika mužů, kteří pracovali pro otce, a teď seděli ve vězení Itagüí, a obsahoval vážná obvinění proti strýci Robertovi:

„Paní Victorie, velice Vás pozdravujeme, a předejte prosím naše pozdravy i svým dětem Juanchovi a Manuele. Píšeme vám kvůli objasnění jistých pomluv ze strany pana Roberta Escobara. Rozhodli jsme se Vás upozornit ihned, jakmile jsme pochopili, o co mu šlo, když poslal svou sestru Glorii, aby strčila Vašeho syna pod autobus. 

Chceme, abyste byla obeznámena s tím, co Robert řekl, že pokud nevezmete některá svá prohlášení zpět, nakonec k tomu dojde. Rádi bychom Vám objasnili náš postoj: nikdo z nás se nehodlá účastnit této hry plné lží a zneužití důvěry. Nepřejeme si žádné konflikty, jediné, co chceme, je žít v míru.

Pokud to udělá, bude to na jeho vlastní pěst, protože pokud jde o nás, co jsme stáli pevně za Šéfem, my jsme s Vámi.“

Zpráva byla podepsána jmény tátových mužů: Giovanni Lopera známý pod přezdívkou Supermodel, dále Komanč, Hádanka, „Tato“ Avendaño, „Valentín“ de Jesús Taborda, Pazour, Polystyrén, Tlusťoch a William Cárdenas.

Když jsem si přečetl jména těch, co se podepsali pod vzkaz, znepokojilo mě to a rozhodl jsem se o tom informovat prokurátora De Greiffa, abych předešel případným pletichám mého strýce. Spojil jsem se s naším advokátem Fernándezem, abych mu sdělil své znepokojení; nebylo pochyb o tom, že už běží plán, jak mě dostat do vězení. Taky jsem prokurátorovi objasnil, že někteří z uvězněných, kteří dopis nepodepsali a jsou internováni v Itagüí – Juan Urquijo a „Ñeris“–, se v tomhle zločineckém paktu spojili s Robertem a hodlali od nás inkasovat domnělé dluhy mého otce týkající se obchodování s drogami. 

Roberto rozhodně nečekal, že budeme mít odvahu a schopnosti postavit se mu. Až když jsme ve všech vězeních nechali rozhlásit, že to byl on, kdo držel peníze mého otce, které byly určené pro ně, vězně, cítil se zahnaný do kouta. Ale já neměl jinou možnost, jak se bránit obviněním, které na mě házel.

Než skončila jedna naše noční můra, už se objevila další, na kterou se skvěle hodí staré rčení, že lež má jen jednu nohu, zatímco pravda stojí na obou.

V září 1994, jednou v jedenáct večer, zavolal z vrátnice budovy v Santa Aně policejní agent ze SIJIN, že se tam objevil nějaký muž, který se identifikoval pouze přezdívkou Tlusťoch, Gordo, že se mnou potřebuje mluvit, ale že odmítá předložit své doklady a uvést své pravé jméno, což bylo povinné, pokud za námi někdo přišel.

Policista nebyl moc přístupný, což mě nijak nepřekvapilo. Věděli jsme, že ať už šlo o apartmánový dům Altos v Medellínu, hotel Tequendama anebo nyní o Santa Anu v Bogotě, ti, kdo nás hlídají, pracují také pro zpravodajské služby, které zjišťovaly, kdo za námi chodí nebo s kým udržujeme styky.

Tohle bylo ale velké překvapení, nebyl to totiž nikdo jiný než caletero, tedy správce úkrytu, kterého jsem označil jako zloděje beden s dolary, jež tatínek schoval v modrém domě. Řekl jsem si, že jestli má ten člověk nervy na to, aby se u nás objevil v tuhle dobu, pak se ho aspoň zeptám, co se stalo s těmi ztracenými penězi. A po krátkém dohadování s agentem SIJINu se mi ho podařilo přesvědčit, aby na mé vlastní riziko pustil Tlusťocha dovnitř i bez prokázání se doklady.

Když Tlusťoch vstoupil do dveří, kde jsem na něho čekal, objal mě a rozplakal se.

„Juancho, brácho, tak rád tě zase vidím.“

Nedokázal jsem skrýt svůj zmatek, protože jeho objetí i slzy působily naprosto upřímně a čestně, nebyla v tom žádná přetvářka ani zlo. Oblečený byl stejně jako vždycky předtím: obnošené triko s límečkem, a pořád to byl ten dobromyslný chlapík ze skromných poměrů. Rozhodně nevypadal jako někdo, kdo vybrakoval skrýš plnou dolarů. A proč by nás navštěvoval, kdyby měl naše peníze a už nikdy nemusel pracovat?

Důkladně jsem ho vyzpovídal a s nedůvěřivým odstupem si vyslechl, co se událo v jeho životě od prosince 1993. Nakonec jsem dospěl k názoru, že je to pořád ten věrný muž, jakého jsme znali předtím.

Po chvilce povídání na terase v druhém poschodí, kde nás nikdo nemohl poslouchat, jsem si řekl, že nastal čas zeptat se na ty ztracené peníze.

„Hele, Tlusťochu, co se stalo s tou zátokou v modrém domě? Odevzdal jsi to mé tetě? Kam se ty prachy poděly?“

„Juancho, podle tvých instrukcí jsem to dal tetě; když mi předala tvůj vzkaz, šli jsme na ty dvě místa, vytáhli bedny a ještě jsem jí je pomohl naložit do kufru auta, co s ním ten den přijela. Pak už jsem o ní neslyšel. Proto jsem vás teď přišel pozdravit a zeptat se, jak se máte, vždyť víš, jak vás mám rád a že jsem tady pro vás plně k dispozici.“

„Teta tvrdí, že v úkrytu byl jen zlomek dolarů.“

„To je lež! Vždyť jsem jí pomohl naložit tu hromadu prachů: auťák byl tak plný dolarů, že zadek auta seděl na zemi. Přísahám, že všechno si odvezla tvoje teta, a jestli chceš, počkám tady a ty ji zavolej, ať přijde a řeknu jí to přímo do očí,“ řekl téměř v slzách.

„Odpusť mi, Tlouštíku, moji nedůvěru, ale to, co mi teď říkáš, mě šokuje. Věřím ti a nepřekvapuje mě, že by byla teta schopná udělat něco takového.“

Krátce před polednem ve čtvrtek 20. března 2014 se zničehonic u dveří bytu v budově Altos v Medellínu, kde žila moje teta Isabel, objevily sestry mého otce Alba Marina a Gloria Escobar Gaviria. 

Naštěstí si nevšimly, že v tu chvíli odcházela moje žena Andrea z protějšího bytu, kde jsem se právě probíral desítkami fotografií a dopisů určených pro tuto knihu.

„Ať tě ani nenapadne vystrčit nos ze dveří, tvoje tety Gloria a Alba Marina právě vešly do domu, ale myslím, že mě nezahlédly,“ vyhrkla žena a hned běžela zpátky. 

„Hm, to jsem teda zvědav, co tady pohledávají. Neviděl jsem je dvacet let a teď se tu zjeví? Hodně zvláštní.“

Jejich příchod byl velmi podezřelý, už spoustu let se jasně distancovaly od otcovy i matčiny rodiny. Počkal jsem deset minut, a když jsem se ujistil, že už odešly, šel jsem zjistit, co tu pohledávaly. 

„Hledají tě, prý se jim doneslo, že jsi ve městě. Tvrdí, že jsi jim ublížil, když jsi je před pěti lety žaloval, a tak se s tebou chtějí sejít a všechno dát do pořádku.“

„S takovýma se nemám o čem bavit. Dát věci do pořádku? Já chci jen to, co mně a sestře po právu náleží. Chci, aby nám vrátily, o co nás jako legitimní dědice po dědečkovi Abelovi připravily. A soud rozhodl, jak nejlépe mohl, když jeho majetek preventivně zabavil,“ vysvětlil jsem.

„A nechceš to zkusit? Nemáš co ztratit. Promluv s nimi a využij toho, že jsi zrovna tady.“

Teta Isabel zasáhla do hovoru s tím, že podle všeho jsou Escobarovi v dobrém rozpoložení a opravdu chtějí věci urovnat. Zavolal jsem matce, která byla tou dobou také v Medellínu, vyložil jí, co se stalo, a ona stejně jako její sestra souhlasila s tím, že se s nimi mám setkat.

Promluvil jsem si tedy se svým novým právníkem Alejandrem Benítezem. I on mě přesvědčil, abych hledal řešení, blížila se totiž dlouhá a komplikovaná etapa procesu, jenž jsem zahájil v září 2009 proti téměř všem příbuzným z otcovy strany – Alba Marině, Glorii, Argemirovi a Robertovi – kvůli svévolnému a nezákonnému způsobu, kterým se obohatili o nemovitosti po dědovi Abelovi; ten zemřel 13. října 2001.

V té době se soudní spor týkal dědictví po Abelovi, ve skutečnosti už to byl třetí proces, ve kterém jsme se soudili s tátovými příbuznými ohledně dědických práv. První se týkal rozdělení majetku otce, druhý závěti babičky Hermildy a třetí dědictví po dědovi Abelovi. Ten se vlekl už třináct let, aniž se dospělo k řešení.

V soudním sporu s rodinou Escobar Gaviria o majetek mého táty šlo o to, že v září 1983, tedy deset let před svojí smrtí, nám otec sdělil, že napsal závěť a nechal ji ověřit na Notářské komoře v Medellínu. Celou tu dobu jsme nevěděli, kde je dokument uložený, ale když utichl mediální humbuk po otcově násilné smrti, nebyl problém ho získat. Nicméně nezávisle na tom, co otec uvedl ve své závěti, jsem si byl jistý, že otcovým rodičům a sourozencům nic chybět nebude.

Při rozdělení majetku jsme hodlali do písmene splnit otcovu poslední vůli, podle níž padesát procent připadlo matce jako zákonné manželce, 37,5 procenta mně a zbývajících 12,5 procenta mým prarodičům Hermildě a Abelovi, dále sourozencům z otcovy strany a jeho tetě. 

Dokument jasně stanovil procenta, podle nichž mělo dojít k dě-lení, ale byl tu problém: otec vlastnil na své jméno třicet milionů dolarů v akciích a vůz Mercedes Benz, model 1977, to všechno mu bylo ale zabaveno, a proto nemělo smysl zahájit dědické řízení.

Nejprve vyvstal vážný problém s tím, že otec získal velké množství nemovitostí a dalšího majetku, ovšem nebyly na jeho jméno. Bylo nutné dostat je nazpátek. Něco bylo sice napsáno na Manuelu a na mě, ale na státním zastupitelství už probíhal proces zániku vlastnictví.

První náznak toho, že dědické řízení po otci nepůjde vzhledem k jeho příbuzným hladce, se objevil v květnu 1994, kdy nás v bytě v Santa Aně navštívil Argemiro Escobar, aby se ujistil, že podíl, který jim podle závěti náleží, představuje pětadvacet procent. Vysvětlil jsem mu, že ve skutečnosti jim náleží polovina z té částky, což ho rozzuřilo. Nakonec jsme se dohodli, že řešením pověříme našeho právníka a inženýrku, specialistku na katastrální záležitosti, aby tuhle patovou situaci vyřešili.

Bylo potřeba několika schůzek, než příbuzní pochopili, že jim otec odkázal 12,5 procenta z majetku a že od tohoto základu se budou odvíjet naše soukromé dohody ohledně závěti.

Tak Escobar Gaviriovi získali spoustu vlastnictví osvobozených od soudní žaloby. Většinou šlo o venkovské usedlosti a pozemky v Medellínu, pak to byl modrý dům v Las Palmas, byt poblíž Čtvrté vojenské brigády (Cuarta Brigada del Ejército) a také dům ve čtvrti Los Colores, který koupil otec hned, jak se oženil. Ten pro sebe požadovala teta Gloria: tvrdila, že jí ho otec daroval. 

Nám zbyly budovy Mónaco, Dallas a Ovni a také hacienda Nápoles, ovšem zatím to všechno bylo v držení státního zastupitelství a my jen doufali, že nám to zase vrátí.

Prarodiče a strýcové s rozdělením majetku v té době souhlasili, ale nikdy nepodepsali patřičné dokumenty. Jinak řečeno, dědictví po otci bylo rozděleno, ale legálně vlastně nikdy nebylo zahájeno.

Nicméně pořád jim to nestačilo, dělení považovali za nedostatečné a snažili se získat i ty tři naše budovy: argumentovali tím, že je postavil Pablo, a ne jeho potomci, takže by měly být i tyto nemovitosti rozděleny podle podmínek závěti. Hnala je taková chamtivost, aby získali ty domy, že se – jak už jsem se dříve zmínil – dokonce obrátili na calijský kartel, aby u nás reklamoval jejich nároky.

Jizvy, které zanechalo vyřizování dědictví po otci, se začaly zacelovat ke konci roku 1994, kdy jsme odešli ze země do Argentiny, abychom tam začali nový život.

Po dlouhou dobu se nám dařilo nechat záležitosti, které jsme řešili s otcovými příbuznými, stranou, ale v říjnu 2001, sedm let po našem odjezdu do Buenos Aires, se ozvali z Medellínu se zprávou, že dědeček Abel zemřel. Jeho smrt nás velmi zasáhla; vždyť právě on se vždycky snažil udržovat vyrovnaný postoj v bouři, která otřásla rodinou začátkem sedmdesátých let, kdy se otec rozhodl jednat mimo zákon.

Vzpomínám na ohleduplnost, kterou byl dědeček Abel pověstný, a na jeho neochvějný postoj zůstat pořád venkovanem. I v těch nejhorších dobách, kdy jsme se museli schovávat a utíkali z jednoho úkrytu do druhého, vždycky dokázal zařídit, aby k nám dorazil pytel brambor, které pěstoval na své farmě. Bylo to jeho tiché vyjádření lásky k nám.

Děda zemřel a podle práva jsme měli s Manuelou zdědit část jeho majetku, která by připadla otci, kdyby žil. Bylo to několik farem ve východní Antioquii, v oblasti La Ceja, Uchuval a Tablazo.

Abychom urychlili dědické řízení v Kolumbii, zplnomocnili jsme jeho vyřizováním právníka Francisco Salazara Péréze, který nám už předtím pomáhal získat zpět majetek zabavený prokuraturou. A podle zpráv, které nám posílal, probíhalo soudní řízení ohledně dědictví pomalu a bez větších obtíží. 

Nějakou dobu potom, v listopadu 2005, mě kontaktovala novinářka Paula López z medellínského deníku La Chiva. Právě se chystala publikovat článek odhalující existenci závěti mé babičky Hermildy a chtěla znát můj názor.

Podle Pauly byl dokument zaregistrován na notářství v La Estrella a podle toho, co v něm bylo uvedeno, odkazovala Hermilda majetek svým pěti synům – Pablo a Fernando už nežili – a sestře, svým tehdy šestnácti vnoučatům a čtyřem pravnoučatům. Stejně jako otec se i babička rozhodla sepsat závěť ještě za plného života.

Paula nám e-mailem poslala celé znění dokumentu a nám se po jeho přečtení potvrdilo, že v závěti svého syna Pabla zavrhla a že ani mě s Manuelou neměla otcova rodina nijak v lásce. Den za dnem nás pohlcoval život v Buenos Aires a tahle bolestná událost upadla v zapomnění.

Poslední kontakt s ní jsme měli mít v září 2007. Matka byla tehdy Medellínu řešit nějaké osobní záležitosti a dozvěděla se, že se babiččin stav kvůli cukrovce v posledních týdnech dost zhoršil. Navštívila ji v Abedules na El Poblado, v rezidenční čtvrti, kde tehdy Hermilda bydlela, a bylo to hodně emotivní setkání. Když už byla matka na odchodu a obě ženy se loučily, pronesla babička pár slov, které zněly až kajícně.

„Ještě než umřu, tak po vás chci, abyste dostáli všem nevyřízeným závazkům a předali Pablovým dětem to, co jim patří,“ prohlásila před příbuznými z jejich rodiny, kteří tam byli přítomni.

Cukrovka nakonec její odchod uspíšila a babička Hermilda zemřela v říjnu 2007. Je pochována na hřbitově Jardines Montesacro hned vedle otcova hrobu. Po nějaké době jsme od Luz Maríe Escobar dostali e-mail s žádostí, abychom určili právníka, který nás bude zastupovat při vyřizování pozůstalosti po babičce.

Z budky vedle domu, kde jsme bydleli, jsem zavolal právníkovi Salazarovi a požádal ho o zastoupení při dědickém řízení. Bylo to už podruhé, kdy pro nás takovou věc zařizoval.

Dohodli jsme se, že jeho honorář bude patnáct procent z toho, co dostaneme, i když jsme předem věděli, že to bude dost málo; byli jsme si jisti, že se otcova rodina nebude rozhodně snažit se s námi vyrovnat, jak by správně měla.

Babiččin dobrý úmysl před smrtí ničemu moc neposloužil a my se brzy dozvěděli, jak si strýcové a tety mezi sebou losují různá auta, umělecké objekty, nábytek a další předměty. Také se ovšem dělili o mnohem cennější položky, které nebyly v závěti uvedené: hotový poklad v podobě šperků a depozitních certifikátů milionových hodnot otevřených babičkou ve prospěch třetích stran. V rodině nebylo žádným tajemstvím, že v dobách hojnosti přicházel otec s igelitkami plnými šperků a rozdával je tetám a hlavně své matce, naší babičce.

Někdy si mě posadil na klín a bavili jsme se jejich losováním: já měl vždycky určit číslo, které vyhraje. Dostával prsteny, náramky, náhrdelníky i hodinky jako splácení dluhu za ztracené zásilky kokainu nebo jako pozornost od těch, kdo s ním chtěli začít obchodovat.

Jisté je, že ani sedm let po babiččině smrti jsme z jejího dědictví nedostali ani nezískali všechno, co nám po právu patřilo. Jak strýcové a tety tvrdili, prakticky všechno zmizelo v rukou věřitelů, kteří ale podle nás nikdy neexistovali. Babiččina rodina se jednoduše postarala, aby nás obrala i o to málo, na co jsme měli nárok.

Zbývalo vyřešit situaci s bytem v budově Abedules v Medellínu, kde babička žila. Ten byl prázdný a zatížený spoustou dluhů, ovšem zuby si na něj brousilo asi dvacet dědiců.

Řešení pozůstalosti po Hermildě nám otevřelo oči ohledně našeho právníka Salazara, když jsme zjistili, že se neúčastnil jednání souvisejících s dědictvím po dědovi Abelovi, která už postoupila do závěrečné fáze. Pokud s tím včas nepohneme, mohli bychom o všechno přijít. 

Až do téhle chvíle jsme důvěřovali člověku, který nám po telefonu jen mazal med kolem pusy a tvrdil, že veškeré právní záležitosti v pořádku pokračují.

Salazarovi jsme čím dál víc nevěřili, a tak jsem v maximálním možném utajení odcestoval do Kolumbie a utvrdil se v tom, že nám celou dobu jen lhal. Je to ostatně zdokumentováno v mnoha úředních záznamech, kde je zřídkakdy uváděn jako náš zplnomocněný zástupce, navíc se nikdy v žádném jednání neangažoval.

Plný zklamání jsem se vypravil k rodinnému soudu, kde probíhalo pozůstalostní řízení po dědečkovi. Naštěstí zbývalo ještě osmačtyřicet hodin do vypršení platnosti jednání a mohl jsem zrušit naše zastupování.

Když Salazarovi došlo, že jsem zjistil, jak se věci doopravdy mají, hned zavolal. Po telefonu přiznal své chyby a pak se zeptal, kolik mi dluží za svoji laxnost.

„To už je vrchol, doktore! Tady nejde o to, kolik mi dlužíte. Vy sám nejlíp ze všech víte, jaká je ve skutečnosti naše finanční situace; moc dobře víte, kolik peněz potřebujeme, abychom pokryli naše životní náklady v Argentině. Mě i moji sestru už jednou okradli o dědictví po otci, a teď, kvůli vaší lenosti, nás okrádají podruhé.“

Bez Salazara jsme nevěděli, jak dál. Museli jsme si najít právnickou firmu specializující se na podobné záležitosti, protože nás v procesech nikdo nezastupoval. Uprostřed hledání a dotazování se objevil Darío Gaviria a projevil zájem ujmout se našeho případu, ovšem pouze prostřednictvím dalšího právníka, který by místo něho všechno podepisoval, protože se nehodlal takhle přímo vměšovat do rodinných záležitostí. 

I tohle řešení dopadlo velice špatně, protože se nový obhájce dopustil nejen mnoha procesních chyb, ale jak jsme zjistili, spojil se se strýcem Robertem, aby nechal vypršet zákonnou lhůtu platnosti jednání.

Pobouřilo mě to a vytkl jsem Gaviriovi, že původní dohoda byla, že to on bude dávat pokyny tomu druhému právníkovi a řídit ho. Začal se vymlouvat a tvrdil, že s těmi záležitostmi nemá nic společného. Po několika dnech ostrých výměn názorů jsem zrušil spolupráci s advokátní kanceláří Gaviria, najal právníka Alejandra Beníteze, a ten nás nakonec nasměroval na správnou cestu. 

Jakmile se Benítez zapojil do procesu pozůstalostního řízení po dědečkovi, obrátili jsme se na medellínský rodinný soud, kde jsme předložili náš spis a požádali o preventivní zablokování veškeré Abelovy pozůstalosti na základě informací, že tento majetek příbuzní z otcovy strany bez našeho vědomí rozprodávají.

Později jsme se dozvěděli, že dotyční byli hodně nepříjemně zaskočeni, když zjistili, že jsme nechali majetek z dědečkovy pozůstalosti zmrazit. Poprvé za mnoho let jsme konečně popadli věci za správný konec!

Trýznivé roky pomalu končily. Vzpomínám si, že nejotřesnější svévoli ze všech projevil soudce jednoho z těch procesů, původem z pobřeží, který chodil do kanceláře v žabkách, nohy natažené na stole, a stále se pokoušel nějakým způsobem porušovat naše práva.

Jednou si se mnou a matkou kvůli nějakému šetření dal schůzku, ale odmítl, aby se uskutečnila na konzulátu v Buenos Aires. Nedalo se nic dělat, museli jsme jet do Medellínu. Po tolika letech konfliktu s otcovou rodinou jsem si dělal starosti, protože věděli, kdy a v kolik hodin přesně se máme k soudu dostavit. Celý vyděšený jsem prosil přátele a příbuzné o pomoc a ochranu, potřeboval jsem půjčit pancéřovaný vůz a ochranku, čtyři muže jako doprovod, abychom měli jistotu, že se nám nic nestane.