Copyright © 2021 by Nedra Tawwab

Translation © Tomáš Piňos, 2021

ISBN 978-80-242-7974-9

Vymezení zdravých hranic změnilo můj život způsoby,

které jsem nepovažovala za možné. Tato kniha je věnována

těm z nás, kteří získávají svobodu prostřednictvím

neúprosných zdravých hranic.

Předmluva

Dokud jsem si nevymezila hranice, byl můj život velmi náročný a chaotický. Potýkala jsem se také se spoluzávislostí, snažila jsem se nalézt klid v životě a práci a moje vztahy byly neuspokojivé. Když jsem si ale ujasnila, co očekávám od sebe a ostatních, nalezla jsem klid. Rozvíjení zdravých vztahů je stálý proces, který je však časem díky nabytým zkušenostem jednodušší.

Jakmile přestanu na svoje hranice dbát, staré problémy se opět vynoří. Začlenila jsem tudíž zdravé hranice do svého života. Neustále se procvičuji v asertivitě a sebekázni, aby můj život byl takový, jaký chci. V minulosti jsem v sobě měla hodně nelibosti a doufala, že ostatní odhadnou moji náladu a vytuší, co si přeji. Metodou pokusu a omylu jsem dospěla k tomu, že lidé neuhodnou moje potřeby. Žili si svůj život, zatímco já jsem tiše trpěla.

Věci, které pro mě bylo dříve těžké říkat, například „Nemohu ti pomoct“, dnes říkám s větším odhodláním. Mívala jsem strach, nechtěla jsem nikoho rozčílit a neznala jsem správná slova. Bála jsem se, že když se postavím za sebe, přijdu o svoje vztahy. Osobní cena, kterou jsem za to platila, byla přitom mnohem vyšší.

Když jsem se s principem hranic poprvé seznámila, překvapilo mě, jak hodně se týkal mého života. „Hranice“ mohou být velmi širokým termínem, nahánějícím strach. V této knize rozeberu mnoho aspektů zdravých hranic a nabídnu vám postřehy o tom, jak můžeme ctít hranice, které si vytyčí ostatní. Mnoho let jsem se cítila provinile, když jsem si stanovovala hranice ve vztahu k ostatním, protože jsem nevěděla, že pocit viny je normální, když děláte něco, co považujete za zlé. Tato kniha váš naučí zvládat neklid (pocit viny), kvůli kterému nežijete tak, jak byste chtěli. Doufám, že vám poskytne sebejistotu a odvahu, jejichž pomocí si zdravé hranice vymezíte.

Úvod

Hranice vás osvobodí.

Již čtrnáct let jsem terapeutkou. Lidé nechodí na terapii s vědomím, že mají problémy s vymezením hranic. Když projdou dveřmi, místo o těchto problémech hovoří o nedostatečné péči o sebe, o konfliktech s ostatními lidmi, o špatném plánování nebo mají obavy z toho, jak sociální sítě ovlivňují jejich emocionální rozpoložení.

Když se mi svěří s tím, že jsou rozmrzelí, nešťastní a zmožení a že se potýkají se spoluzávislostí, řeknu jim vlídně: „Máte problém s vymezením hranic.“ Poté začneme odhalovat narušování hranic, lidé se učí dávat svoje hranice ostatním najevo a vyrovnat se s následky vytyčení hranic. Ano, řešení neklidu a pocitu viny, jež pramení z vlastního prosazení, má svoje následky.

Instagram se pro mě stal prostorem, ve kterém zveřejňuji mnohé z toho, co vnímám jako výsledky problémů se stanovením hranic. Můj příspěvek na instagramu nazvaný „Znaky toho, že potřebujete hranice“ měl virální dosah.

Znaky toho, že hranice potřebujete:

Cítíte se zmožení.

Pociťujete odpor k lidem, kteří vás žádají o pomoc.

Vyhýbáte se telefonátům a komunikaci s lidmi, o kterých se domníváte, že by vás mohli o něco žádat.

Mluvíte o tom, že pomáháte lidem, aniž byste z toho něco měli.

Cítíte se vyhořelí.

Často sníte o tom, že všeho necháte a zmizíte.

Nemáte na sebe čas.

Z drtivé většiny reakcí na tyto příspěvky na internetu je mi zřejmé, kolik lidí hranice potřebuje. Zprávy, které dostávám, jsou plné vzkazů typu „Mám problém s hranicemi, pomozte mi, prosím!“ Každý týden moderuji „Otázky a odpovědi“ na instagramu a 85 procent dotazů se týká hranic.

Dostávám otázky tohoto typu:

„Moji přátelé se každý týden opijí a flámovat s nimi je pro mě nepříjemné. Co mohu udělat?“

„Neumím říct ne bratrovi, který mě neustále žádá, abych mu půjčil peníze.“

„Rodiče chtějí, abych přijela domů na svátky. Chci místo toho navštívit partnerovu rodinu. Jak jim to mám říct?“

Není možné odpovědět na všechny dotazy, které dostávám. Lidé mají čím dál více otázek týkajících se problémů s komunikací ve vztazích. Odhalila jsem bezedný zdroj problémů se stanovením hranic! Uvědomila jsem si, že řešit tyto problémy mohu pomoci více lidem, a to tak, že strategie, které jsem se naučila, shrnu v knize. A nejsou to jen poznatky z mojí práce na internetu a s klienty – téměř celý život mám s vymezením hranic problémy sama. Pracuji na tom každý den, abych osobně porozuměla tomu, jak nesmírně důležité je zdravé hranice vymezit.

Většinou položím v příbězích na instagramu anketní otázku. Ankety mi přinášejí zábavné poučení od mojí komunity. Občas mě výsledky šokují. Jednou jsem se například zeptala: „Očekáváte od otce jiné věci než od matky?“ Přes 60 procent lidí odpovědělo ne. Šokovalo mě to, protože mámy (i já jsem máma) říkají, že se od nich očekává víc. Lidé však byli zřejmě přesvědčení, že stejně důležití jsou oba rodiče. V různých částech této knihy najdete moje instagramové ankety a jejich výsledky.

Tak jako většina lidí i já jsem zjistila, že nejtěžší je pro mě vymezit hranice v rámci rodinných vztahů. Rodinné systémy mají nepsaná pravidla zapojení. Chcete-li se cítit provinile, vymezte svojí rodině hranice.

Vloni jsem dostala zprávu od příbuzného, který mě žádal, abych mu pomohla někoho napravit. Věděla jsem, že už jsem dospělá, když jsem mu napsala: „Není to můj úkol. A neměl bys to řešit ani ty.“ Po mnoha letech, během kterých jsem se snažila zachránit určitého člověka, jsem to vzdala. Mým úkolem není zachraňovat ostatní. Neměla bych je napravovat. Mohu jim pomáhat, nemohu je ale napravit. V té chvíli jsem byla hrdá na svoje hranice a na to, jak daleko jsem dospěla ve schopnosti ctít je. Díky metodě pokusu a omylu jsem dospěla k tomuto: „Když se vám něco nelíbí, něco s tím udělejte.“ Uvědomila jsem si, že musím přijímat věci a pomáhat lidem, i když mi to přinese újmu. Nechtěla jsem ostatní zklamat. To je hlavní důvod, proč si lidé nechtějí hranice vytyčit: mají strach, že se na ně někdo bude zlobit.

Strach nepramení z faktů.

Strach nepramení z faktů. Jeho zdrojem jsou negativní myšlenky a příběhy odehrávající se v naší mysli. V průběhu let jsem se naučila, že když lidé potřebují moji pomoc, musí uznat svůj problém a požádat o pomoc. A já musím být schopná a ochotná jim pomoci. Trvalo mi roky, než jsem si uvědomila, že když se snažím někoho „napravit“, nepomohu mu. Komplikovala jsem lidem život tím, že jsem dělala věci, které měli udělat oni sami.

V této knize se dozvíte o mých nezdarech a úspěších, pokud jde o vymezení hranic.

Vymezení hranic není snadné, zejména ve vztahu k milovaným osobám. Riziko, že někoho rozčílíme, se může jevit jako mnohem horší než nepříjemná konverzace. Některé vztahy jsem ale mohla zachránit, kdybych něco řekla! Někdy šlo o závažné věci: „Nebudu s tebou, když budeš pít.“ A jindy to byly drobnosti: „Vyzuj si, prosím, boty, když přijdeš do mého domu.“ Vždycky to ale bylo důležité.

Srozumitelnost zachraňuje vztahy.

Lidé nevědí, co chcete. Vaším úkolem je dát to najevo. Srozumitelnost zachraňuje vztahy.

Tato kniha obsahuje zřetelný návod, jak poznat, že máte s vytyčením hranic problém, jak dát najevo, že určitou hranici potřebujete, a jak si ji vymezit. Tento proces není vždycky příjemný. Zpočátku je obtížné sdělit, co potřebujete. A řešení následků může být velmi svízelné. Čím více to ale budete dělat, tím jednodušší to bude – zejména když zažijete následující duševní klid.

Důvody, proč lidé vaše hranice nerespektují:

Neberete se vážně.

Nevyžadujete, aby lidé zodpovídali za svoje činy.

Omlouváte se za to, že jste si hranice vymezili.

Umožňujete příliš přizpůsobivosti.

Mluvíte nejasně.

Svoje hranice jste nevyjádřili (existují jen ve vaší hlavě).

Domníváte se, že stačí, když svoje hranice vyjádříte jen jednou.

Předpokládáte, že lidé to, co potřebujete, zjistí z vašeho chování, když vaše hranice naruší.

Již čtrnáct let mám tu čest, že mohu pomáhat lidem ujasnit si vztahy a nalézt odvahu k budování zdravých vztahů. Na stránkách této knihy si přečtete příběhy, díky kterým lépe porozumíte tomu, jak se problémy s vytyčením hranic projevují v reálném životě. Jsou to beletrizované verze mých interakcí s klienty. Veškerá jména, fakta a detaily týkající se totožnosti osob jsem změnila, abych zachovala jejich anonymitu. Doufám, že se v těchto příbězích jiných lidí najdete a naučíte se vztahy rozvíjet.

Někdy si uvědomujeme, že si potřebujeme hranice stanovit, ale netušíme, jak nebo kde bychom měli začít. Tato kniha vám představí přínos hranic a tvrdou práci při stanovení vašich očekávání, zatímco budete ve vztazích lpět na svých hodnotách. Jelikož často přesně nevíme, jak bychom měli svoje potřeby vyjádřit, navrhla jsem určité formulace. Můžete je použít, případně zvolit vlastní fráze. Každá kapitola obsahuje otázky a cvičení, jejichž pomocí danému tématu lépe porozumíte.

1. ČÁST

Porozumění významu hranic

1

Co jsou vlastně hranice?

Hranice jsou branou ke zdravým vztahům.

„Cítím se zmožená, “ řekla Kim a rukama si zakrývala hlavu. Začala mě navštěvovat dva týdny poté, co se vrátila ze svatební cesty. Kim, která byla čerstvě vdaná a vynikala v práci, se pyšnila tím, že byla nejlepší ve všem, co dělala. Starosti, jestli všechno zvládne, jí však nedaly spát. Když ráno vstávala, byla vyčerpaná a vyděšená. Byla odhodlaná být nejlepší pro sebe a vždycky se snažila být „nejlepší“ i pro ostatní: nejlepší přítelkyní, dcerou, sestrou a kolegyní. Chtěla být i nejlepší manželkou a v budoucnu nejlepší matkou. Být nejlepší pro ni znamenalo říkat vždycky ano. Říkat ne bylo špatné a sobecké. Přišla za mnou s nadějí, že zjistí, jak může zvládnout víc úkolů, aniž by se cítila tak vyčerpaná.

Na mojí pohovce Kim prošla seznam věcí, které hodlala udělat pro jiné lidi následující týden. Trvala na tom, že její přítel potřebuje pomoc. Kolega si bez její pomoci neuměl poradit se svým projektem. Kim byla posedlá hledáním řešení. Snažila se získat více času, aby zvládla všechno, k čemu se zavázala.

Když odříkala vše, co se snažila vyřešit, požádala jsem ji, ať se odmlčí. Upozornila jsem ji, že nelze získat více času. Nejprve se tvářila poněkud ohromeně. „Nebojte se, “ řekla jsem jí. „Mohu vám místo toho pomoct snížit vaši zátěž.“ Z výrazu v její tváři se zdálo, že ji tento přístup nikdy nenapadl. Nepřekvapilo mě to. Potkávám spoustu lidí – především žen – kteří se mohou rozdat, a ve finále jsou jen vyčerpaní a sklíčení. To je důvod, proč nás trápí syndrom vyhoření.

Nejprve jsem Kim vyzvala, aby sepsala, co všechno musí během týdne udělat doma a v práci. Měla už celý týden kompletně naplánovaný (samozřejmě). Načrtla časový rozvrh pro splnění každého úkolu. Rychle si uvědomila, že prostě nemá dost času, aby zvládla vše, co si naplánovala.

Zeptala jsem se jí: „Co opravdu musíte udělat a čím můžete pověřit někoho jiného? Myslíte si, že by váš přítel mohl najít někoho, kdo by vám pomohl?“ Po chvíli přemýšlení řekla ano, trvala ale na tom, že mu chce pomoci. V tu chvíli mi bylo jasné, že si Kim neumí vytyčit hranice týkající se toho, jak hodně a jak často je ochotná pomáhat ostatním, a že se to podílí na její úzkosti. Myslela to dobře, že ano? Chtěla jen pomáhat lidem! Její míra ochoty pomáhat však byla neudržitelná. Zoufale potřebovala konat méně. Když jsem se zmínila o tom, že by mohla pověřit někoho jiného, Kim to okamžitě odmítla. Znala jediný způsob pomoci ostatním, spočívající v tom, že vždycky řekla ano a udělala danou věc sama.

Její neochota říct ne ji přivedla do mojí kanceláře a byla zdrojem jejích obav, stresu a ochromující úzkosti. Podle různých studií je úzkost na vzestupu. Komplikované vztahy patří k hlavním příčinám rostoucí míry úzkosti. Úzkost a deprese jsou nejčastější důvody, proč se lidé uchylují k terapii. Lidé se stejně jako Kim rozhodnou podstoupit terapii, když úzkost začne ovlivňovat jejich každodenní život.

Usilovala jsem o to, aby si Kim svoji potřebu být k dispozici pro všechny uvědomila. Pomohla jsem jí pochopit, že když řekne ne, získá kýžený čas. Bude se moci zhostit role manželky. Nebude si dělat tolik starostí, bude moci ráno vstát a zahájit den, aniž by se okamžitě cítila zmožená.

Moje definice „hranic“

Hranice jsou očekávání a potřeby, díky kterým se cítíte ve svých vztazích bezpečně a spokojeně. Očekávání ve vztazích vám pomáhají být mentálně a emocionálně v pořádku. Vědomí, kdy máte říct ano a kdy máte říct ne, je rovněž neodmyslitelnou součástí pocitu spokojenosti při jednání s ostatními.

Znaky toho, že potřebujete zdravější hranice

Kim podrývala svoji schopnost fungovat tím, že si neustále přehrávala svoje myšlenky, plánovala, obávala se, že nebude mít dost času, a děsila se toho, že má s něčím začít. Stručně řečeno, byla vystresovaná.

Duševní problémy, například úzkost, mohou být vyvolány naší neurologickou reakcí na stres. Když jsme vystresovaní, náš mozek se neumí vypnout. Má to dopad na spánek. Ovládne nás strach. Jako terapeutka pozoruji, že lidé o sebe nedostatečně pečují, vidím na nich, že se cítí zmožení a rozmrzelí a že mají další duševní problémy, vyjadřující to, že si nestanovili hranice.

Nezanedbávejte péči o sebe

Všichni už jsme slyšeli onu analogii z jazyka bezpečnosti letecké přepravy: „Nasaďte si kyslíkovou masku předtím, než začnete pomáhat ostatním.“ Jednoduché, že ano? Ale tak samozřejmé to není. Když podlehneme touze pomáhat ostatním, jako první přestaneme o sebe pečovat.

Neumím spočítat, kolik lidí přichází do mojí kanceláře a lamentuje: „Nemám čas na to, abych udělal něco pro sebe.“ Po rychlém zhodnocení bývá zřejmé, že si tito lidé neumí vyhradit pro sebe žádný čas. Ve skutečnosti se často zdá, že zapomněli, jak mají o sebe pečovat. Neumí si vyčlenit čas na konzumaci zdravého jídla nebo pět minut na meditaci, každý týden ale hodiny dobrovolně pomáhají ve škole, do které chodí jejich děti. Taková nevyváženost je znakem problémů s vymezením hranic.

Základem je stanovení hranic.

Když budete o sebe dostatečně pečovat, není to nic sobeckého. A neznamená to, že strávíte den v lázních. Odmítnete-li pomoc, je to právě projevem toho, že o sebe pečujete. Je třeba, abyste vnímali vlastní potřeby. A když si nasadíte kyslíkovou masku jako první, budete mít víc energie pro ostatní. Když se nad tím zamyslíte, uvědomíte se, že základem toho, že budete o sebe pečovat, je vymezení hranic: něco odmítnete, abyste mohli říct ano svojí emocionální, fyzické a duševní pohodě.

Zmoženost

Kim podstoupila terapii, protože se cítila chronicky zmožená. Je to jeden z nejčastějších projevů chybějících hranic. Zmožení lidé mají více povinností, než kolik jim jich umožňuje čas, který mají k dispozici. Utápějí se v myšlenkách, jak by mohli vmáčknout více věcí do již plného časového rozvrhu. Taková zaneprázdněnost je v naší kultuře endemická. Všichni se snaží zvládnout čím dál víc věcí. Čas se řeší dodatečně. Platíme za to ale svojí pohodou. Porozumět smyslu hranic je iniciativním způsobem jak zvážit, co je opravdu zvládnutelné, a umožňuje vám to také věnovat se naplno danému úkolu bez otravného pocitu, že jste neustále zmožení.

Rozmrzelost

Pocit, že vás někdo využívá, frustrace, podrážděnost, znechucenost a zloba pramení z rozmrzelosti, kterou pociťujeme, když si hranice nevytyčíme. Rozmrzelost má dopad na to, jak jednáme s ostatními. Brání nám v tom, abychom byli ve vztazích nejlepší verzí svého já. Je zdrojem konfliktů. Kvůli ní jsme paranoidní. Staví kolem nás zeď. Dlouhodobá rozmrzelost má dopad na to, jak vnímáme úmysly ostatních. Když jsme rozmrzelí, děláme věci z povinnosti vůči ostatním, nikoli z radosti, že můžeme pomáhat. Rozmrzelost může být zjevná.

Když přijde klient a řekne „Musím se starat o matku a rozčiluje mě to“, okamžitě vycítím jeho podrážděnost a rozmrzelost. Když zkoumám, proč při této péči vnímá tlak a povinnost, mohu zpochybnit jeho přesvědčení. Ano, on chce, aby o jeho matku bylo postaráno, nechce však být jediným člověkem, který péči poskytuje. Vymezení hranic – žádostí o podporu ostatních členů rodiny a přenesením pravomoci – může stres zmírnit.

Připomeňme si znaky toho, že hranice potřebujete:

Cítíte se zmožení.

Pociťujete odpor k lidem, kteří vás žádají o pomoc.

Vyhýbáte se telefonátům a komunikaci s lidmi, o kterých se domníváte, že by vás mohli o něco žádat.

Mluvíte o tom, že pomáháte lidem, aniž byste z toho něco měli.

Cítíte se vyhořelí.

Často sníte o tom, že všeho necháte a zmizíte.

Nemáte čas na sebe.

Vyhýbání se ostatním

Když se snažíte zmizet, ignorujete ostatní nebo je chcete od sebe odříznout, vyhýbáte se jim. Nereagujeme-li na určitý požadavek, otálíme-li s uvedením věcí na pravou míru nebo se někam nedostavíme, znamená to, že se vyhýbáme situacím, místo toho, abychom je iniciativně řešili. Prodlužování problémů tím, že se jim vyhýbáme, však vede k tomu, že se znovu a znovu vynořují a táhnou se s námi z jednoho vztahu do druhého.

Vyhýbání je pasivněagresivní způsob vyjádření toho, že jste unavení z řešení problémů. Doufat, že problém zmizí, působí jako nejbezpečnější volba, ale vyhýbáte-li se ostatním, je to reakce založená na strachu. Vyhýbáme-li se diskusi o našich očekáváních, nezabráníme konfliktu. Prodloužíme tím nevyhnutelný úkol, kterým je stanovení hranic.

Myšlenky na útěk – „Chtěl bych všeho nechat a utéct“ – jsou znakem extrémního vyhýbání se ostatním. Představy o tom, že budete trávit dny sami, ignorovat telefonáty nebo se skrývat, znamenají, že vyhýbání se ostatním je pro vás krajní reakcí. Jediným reálným řešením je vytyčit si hranice.

Naučíte-li se být průbojní, pokud jde o vaše hranice, můžete se těchto symptomů zbavit a zvládat záchvaty deprese a úzkosti. Neznalost smyslu hranic vede k nezdravým návykům. Pojďme to tedy rozebrat.

Porozumění smyslu hranic

Když si vytvoříte zdravé hranice, můžete se cítit bezpečně, milovaní, klidní a respektovaní. Vypovídají o tom, jak umožňujete lidem, aby vás podporovali, a jak vy podporujete ostatní. To ale není všechno.

Smysl hranic:

Chrání vás před přetížením.

Jsou projevem toho, že o sebe pečujete.

Definují role ve vztazích.

Stanovují přijatelné a nepřijatelné způsoby chování ve vztazích.

Jsou to parametry poznání, co můžete očekávat ve vztazích.

Prostřednictvím stanovení hranic žádáte ostatní, aby podpořili vaše potřeby.

Prostřednictvím stanovení hranic sdělujete ostatním svoje potřeby.

Díky tomu, že jste si hranice vytyčili, budujete zdravé vztahy, jste srozumitelní a cítíte se bezpečně.

Vaše hranice jsou signálem pro ostatní, jak se k vám mají chovat. Může to být explicitní, například když řeknete „Hodlám se ti s něčím svěřit a chci, aby to zůstalo mezi námi.“ Případně implicitní, jako když máte u vchodu koš na boty a ponožky pro hosty. Když si hranice vytyčíte, je důležité, abyste nezapomínali na hranice, které se vám snaží sdělit ostatní.

Naše rodinné historie a povahy určují, jak hranice vymezujeme a přijímáme. Pokud vaše rodina funguje v rámci nevyřčených hranic nebo je pravidelně ignoruje, patrně vyrostete s tím, že vám budou chybět komunikační dovednosti potřebné k asertivnímu prosazování svých potřeb. Stanovení hranic může být obtížné například pro dospělé děti alkoholiků. Rodiče se závislostí dávají často najevo, že hranice dítěte nejsou důležitější než jejich závislost. Jejich děti tudíž během dospívání usilují o to, aby pochopily smysl hranic a vymezily si je. Pokud vaše rodina vyjadřuje a respektuje zdravé hranice, je pro vás patrně jednodušší definovat je v jakékoli situaci.

Naše osobnost určuje, jak je pro nás snadné hranice respektovat a odmítat. Úzkostliví lidé mají sklon k přehnaným reakcím, když jsou vyprovokováni. Emoční regulace je častý problém, jelikož tito lidé nejsou schopni v dané situaci patřičně reagovat. U lidí vykazujících silné znaky nevrlosti, například u jedinců, kteří musí mít vždycky pravdu, hádají se kvůli maličkostem nebo neumí respektovat odlišnosti ostatních, je pravděpodobnější, že nebudou ochotní hranice respektovat. Otevřenost (vnímavost vůči změnám) a uvědomělost (ochota učit se a růst) jsou osobnostní rysy osob, u kterých je pravděpodobnější, že hranice respektují.

Hranice jsou velmi důležité v jakémkoli věku. Mění se v různých vztazích, tak jako se ve vztazích mění lidé. Změny, jakými jsou sňatky, studium na vysoké škole nebo založení rodiny, často vyžadují nové hranice.

Existují tři typy hranic. Zamyslete se nad tím, jestli vám některý z nich zní povědomě.

Propustné

Propustné hranice jsou slabé nebo špatně vyjádřené a jsou neúmyslně škodlivé. Vedou k vyčerpání, přetížení, depresi, úzkosti a nezdravé dynamice vztahů. Kim z úvodního příběhu je příkladem toho, jak se mohou propustné hranice projevovat a ničit duševní pohodu.

Projevy propustných hranic:

Přílišná otevřenost.

Spoluzávislost.

Zapletení (nedostatek emoční izolace mezi vámi a jiným člověkem).

Neschopnost říct ne.

Uspokojování ostatních.

Závislost na zpětné vazbě od ostatních.

Paralyzující strach z odmítnutí.

Přijímání špatného zacházení.

Příklady stanovení propustných hranic:

Souhlasíte s věcmi, které nechcete dělat.

Půjčujete peníze lidem, protože máte pocit, že jste jim zavázaní.

Nekompromisní

Opačným extrémem jsou nekompromisní hranice, zahrnující budování zdí, které vás mají izolovat od ostatních a chránit. Snaha být v bezpečí díky tomu, že se uzavřete, je však nezdravá a vede k mnoha dalším problémům. Zatímco výsledkem propustných hranic je nezdravá otevřenost (zapletení), nekompromisní hranice jsou sebeobranným mechanismem, jehož smyslem je izolovanost. Běžnou příčinou je strach ze zranitelnosti nebo zkušenosti s tím, že dotyčného jedince někdo využíval. Člověk s nekompromisními hranicemi nepřipouští žádné výjimky ze svých striktních pravidel, a to ani v situaci, kdy by mu to prospělo. Když člověk s nekompromisními hranicemi řekne „Nepůjčuji ostatním peníze“, nikdy se od toho neodchýlí, a to ani v případě, že je v krizi jeho přítel, který nemá ve zvyku si půjčovat.

Projevy nekompromisních hranic:

 Stálá uzavřenost.

Budování zdí.

Vyhýbání se zranitelnosti.

Izolace od lidí.

Vysoká očekávání ve vztahu k ostatním.

Uplatňování striktních pravidel.

Příklady vymezení nekompromisních hranic:

 Říkáte ne nelítostným způsobem, abyste odradili ostatní od budoucích požadavků.

Nikdy nehlídáte děti svého sourozence.

Zdravé

Zdravé hranice jsou možné, když se minulost neprojevuje ve vašich současných interakcích. Vyžadují povědomí o vašich emocionálních, mentálních a fyzických schopnostech a jasnou komunikaci.

Projevy zdravých hranic:

Máte vyjasněné hodnoty.

Nasloucháte svým názorům.

Přiměřeně se dělíte s ostatními.

Jste zdravě bezbranní ve vztahu k lidem, kteří si vysloužili vaši důvěru.

Nedělá vám problém říct ne.

Umíte vyslechnout ne, aniž byste to brali osobně.

Příklady vymezení zdravých hranic:

Říkáte ne, aniž byste se omlouvali, neboť je to pro vás v dané chvíli nejlepší volba.

Podporujete ostatní finančně, když je to vhodné a když to můžete udělat, aniž byste si způsobili finanční újmu.

Dvě části stanovení hranic

Je pravda, že stanovit si hranice není snadné. Paralyzující strach z toho, jak by mohl někdo reagovat, nás může snadno brzdit. Můžete si v duchu přehrávat nepříjemné konverzace a připravovat se na nejhorší výsledek. Věřte mi ale, že krátkodobá nepříjemnost je vždycky dobrou cenou za dlouhodobý, zdravý vztah!

Kdykoli si budete chtít vymezit určitou hranici, mějte na paměti, že tento proces sestává ze dvou kroků: z komunikace a z aktivity.

Komunikace

Prvním krokem je verbální vyjádření vašich potřeb. Lidé nemohou přesně odhadnout hranice z vaší řeči těla nebo z nevyřčených očekávání. Když explicitně sdělíte, co očekáváte, ponecháte ostatním jen malý prostor na to, aby si vaše úmysly vykládali mylně. Důrazné vyjádření je v tomto ohledu nejúčinnější.

Příklady verbálního vyjádření vašich hranic:

 „Když se na něčem neshodneme, chci abys zvolil klidnější tón a dal si pauzu, pokud máš pocit, že tě náš spor příliš rozčílil. Když mi tvůj tón bude nepříjemný, řeknu ti to.“

„Je pro mě důležité, abys respektoval naše plány. Když je budeš chtít změnit, pošli mi, prosím, s několikahodinovým předstihem zprávu.“

Aktivita

Komunikací tento proces nekončí. Musíte svoje slova podpořit patřičným chováním. Sázet na to, že druhý člověk umí číst vaše myšlenky, je recept na nezdravý vztah. Je třeba konat. Řekněme například, že jste svému příteli řekli: „Je pro mě důležité, abys respektoval naše plány. Když je budeš chtít změnit, pošli mi, prosím, s několikahodinovým předstihem zprávu.“ Verbálně jste vyjádřili svoje hranice a v případě jejich narušení je musíte vyztužit činy. V tomto případě byste měli přítele upozornit, že se nemůžete přizpůsobit změněným plánům, neboť vás o změně dostatečně neinformoval. Můžete vlídně říct: „Chci s tebou trávit čas, ale můj časový rozvrh s takovou změnou nepočítá. Domluvme se na příští týden.“ Já vím, je to těžké. Ctění vašich hranic prostřednictvím činů je ale jediným způsobem, jak dosáhnout toho, aby většina lidí chápala, že to myslíte vážně. Lidé ve vašem životě pak budou vaše hranice respektovat.

Hranice jsou pro vás a pro ostatní

Účastníci mých workshopů se často svěřují s tím, jak se jim nepodařilo svoje hranice vyjádřit. Mnozí lidé se domnívají, že jakmile si určitou hranici vytyčí, ostatní se jí přizpůsobí. Člověk, který si hranici vymezí, tudíž nedoprovodí její vyjádření činy. Taková nečinnost však vede ke stálému narušování dotyčné hranice. Musíte se postarat o tom, aby ostatní vaši hranici respektovali. Je na vás, abyste to dotáhli do konce.

Lidé se přitom nejvíc bojí toho, jak budou ostatní reagovat. Připravme se tedy na to, co může následovat.

Běžné reakce lidí na vyjádření vašich hranic

Je důležité uvažovat o tom, jak mohou lidé reagovat, ale neměli byste se příliš upnout na jejich možné reakce.

Obvyklé reakce na vytyčené hranice:

1. Odpor.

2. Testování hranic.

3. Ignorování.

4. Zdůvodňování a zpochybňování.

5. Defenzivní postoj.

6. Náhlé ukončení komunikace.

7. Mlčení.

8. Přijetí.

Odpor

Lidé se běžně brání změnám ve vztahu. Zpočátku pro ně mohou být matoucí. Pokud vás ale někdo respektuje, bude respektovat i změny. Všichni rosteme a rozvíjíme se a naše vztahy se rovněž musí rozvíjet. Odpor může nastat v kterékoli chvíli: ihned poté, co vymezíte svoji hranici, nebo později, až se daný člověk rozhodne, že ji nebude ctít.

Odpor je projevem strachu z toho, že všechno bude jiné a že lidé budou muset opustit svoji komfortní zónu. I když „jiné“ nemusí znamenat špatné, pro některé jedince je těžké přijmout nové podmínky vztahu.

Když například Kim řekne přítelkyni, že jí nemůže pomoci se stěhováním, přítelkyně odpoví „Dobrá“, jako by s tím byla srozuměná. Následující den ale přítelkyně řekne: „Opravdu mi nemůžeš pomoct? Vždyť mi přece pomáháš vždycky.“

Odpor může být vyjádřen například takto:

 „Nevím, jestli to mohu udělat.“

„To není fér.“

„I já něco potřebuji, ale nenutím tě, aby ses změnil.“

Jak se s odporem vypořádat

Potvrďte, že jste si vyslechli obavy druhého člověka. Zopakujte, jakou hranici jste si vymezili.

Příklady:

„Děkuji, že mi to říkáš. Já ale trvám na svojí žádosti.“

„Chápu, že se ti moje hranice nezamlouvá, ale potřebuji se ve vztahu cítit bezpečně. Vymezené hranice mi v tom pomáhají.“

Testování hranic

Děti to dělají často – patří to k rozvíjení nezávislosti, když jsou malé – ale dělají to i dospělí. Vyslechli si vás, chtějí ale zjistit, nakolik jste ochotní se poddat. Řekněme, že Kim oznámí svojí přítelkyni: „Nemohu ti pomoct se stěhováním.“ Přítelkyně se pak zeptá: „A co příští týden?“ Snaží se zjistit, jestli se Kim může přizpůsobit. Pokud Kim řekne „Dobrá, tak příští týden“, dá přítelkyni zřetelně najevo, že její hranice je pružná.

Testování hranic může znít takto:

 „Nemusím tě poslouchat.“

„Znovu se tě zeptám, jestli mi můžeš pomoct.“

Jak se s testováním hranic vypořádat

Pojmenujte chování, jehož jste svědky: „Testuješ moje hranice.“ Vyjádřete, jak se při testování svých hranic cítíte. „Když nerespektuješ mé hranice, cítím se ____.“ Pak to zopakujte. Když svoji hranici vysvětlíte, mohou mít lidé námitky k vašim potřebám. Ve snaze, aby se druzí cítili příjemně, se můžeme nechat od stanovení zdravých hranic odradit. Snažte se svoji hranici definovat, aniž byste ji vysvětlovali a ostatní vám to rozmlouvali.

Ignorování

Když lidé ignorují vaše hranice, je to pasivněagresivní způsob předstírání, že nic neslyšeli. Hranice by ale měly být respektovány. Když naše požadavky ostatní ignorují, roste v nás nelibost. Postupně to naruší respekt ve vztahu.

Kim řekne: „Nemůžu ti pomoct se stěhováním.“ Její přítelkyně se o dva dny později zeptá: „Kdy mi během víkendu můžeš pomoct?“ Kim má několik možností: může zopakovat, jakou hranici si stanovila, podřídit se a přítelkyni pomoci, nebo to odmítnout. Mohla by důrazně říct: „Před dvěma dny jsem se zmínila, že ti nemůžu pomoct.“ Pokud se příliš bojí zopakovat, jakou hranici si stanovila, přítelkyni, která bude ignorovat její další pokusy o vymezení hranic, pravděpodobně pomůže.

Projevy ignorování hranic:

Lidé dělají, co chtějí, navzdory vaší hranici.

Chovají se, jako by vaši hranici nepochopili.

Jak se s ignorováním vypořádat

Znovu definujte svoji hranici. Požadujte, aby druhý člověk zopakoval, co jste řekli. Zdůrazněte význam změny do budoucna. „Potřebuji to i v budoucích situacích.“ Reagujte na ignorování, jakmile ho zaznamenáte. Neuděláte-li to, hranice zmizí.

Zdůvodňování a zpochybňování

Vzhledem k tomu, že jste v minulosti akceptovali způsoby chování, které nyní považujete za nepatřičné, lidé budou reagovat otázkami, aby svoje chování zdůvodnili jako bezproblémové.

V takové situaci přítelkyně Kim reaguje zkoumavými otázkami: „Proč mi nemůžeš pomoct? Já bych ti pomohla.“ Na takové otázky se těžko odpovídá. Můžeme být v pokušení nabízet výmluvy nebo omluvy. Omlouvat se za to, že jste si určitou hranici vymezili, vám však neprospěje. Mějte na paměti, že pro lidi je výhodné, když nemáte hranice vymezené. Musíte myslet na sebe – nemusíte se omlouvat. Lidé mohou zpochybňovat, proč už nejste ochotní dělat to, co jste dělávali dříve, můžete jim však dát najevo, že jste změnili názor nebo že vám dosavadní fungování nevyhovuje.

Zdůvodňování nebo zpochybňování zní takto:

 „Proč mě žádáš, abych se choval jinak?“

„Proč bychom teď měli fungovat jinak?“

Jak se se zdůvodňováním nebo zpochybňováním vypořádat

Nesnažte se svoje rozhodnutí vysvětlovat. Reagujte stručně a řekněte něco ve smyslu „Je to pro mě prospěšné“. Příliš mnoho slov vás uvrhne do nekonečného smlouvání.

Defenzivní postoj

Stává se to, když mají lidé pocit, že na ně někdo útočí. Defenzivní postoj lze minimalizovat jasnými formulacemi. Někteří lidé budou nicméně reagovat defenzivně bez ohledu na to, jak vyjádříte svoje očekávání nebo tužby. Defenzivně obrátí dané téma proti vám, protože nechtějí být na vině.

Přítelkyně Kim v takové situaci odpoví: „Nestěhuji se přece každou chvíli, ale jestli mi nechceš pomoct, tak se nedá nic dělat.“ Defenzivní lidé vám nenaslouchají, když mluvíte; vaše slova si přizpůsobují a vymýšlejí odpověď. Jejich reakce se mnohem víc týká jich než vás. Zaměřují se pouze na uspokojení svých potřeb a brání se jakékoli změně vašeho chování. Zdravé vztahy však nejsou jednostranné. Stejně důležité jsou potřeby obou jedinců.

Defenzivní postoj se projevuje takto:

Dotyčný člověk obrátí váš požadavek a bude od vás něco požadovat.

Dotyčný člověk bude vysvětlovat, proč něco udělal.

Dotyčný člověk vás obviní z útočení.

Dotyčný člověk vám v reakci na váš požadavek připomene něco, co jste udělali v minulosti.

Jak byste měli s defenzivními lidmi mluvit:

 Dbejte na to, ať je řeč o vás, ne o nich. Používejte věty začínající zájmenem „já“.

Mluvte vždycky jen o jednom tématu.

Až si budete vymezovat hranici, nemluvte s danou osobou o starých záležitostech.

Mluvte o svých pocitech z chování dotyčného člověka.

Řekněte něco hned nebo co nejdříve. Nedovolte, aby problémy zahnívaly dny, týdny nebo měsíce.

Poznejte svoje publikum. Nemůžete-li s někým mluvit osobně, vyjádřete svoje myšlenky v textové zprávě nebo e-mailu. Někdy je opravdu nejlepší, když je konverzace osobní. Máte-li však pocit, že hranice nebudete moci vyjádřit tváří v tvář, vymezte je jakýmkoli potřebným způsobem.

Náhlé ukončení komunikace

Když někdo ukončí komunikaci bez jakéhokoli vysvětlení nebo zmizí, je to nezdravá reakce na vytyčení hranic. Uchylují se k ní pasivněagresivní jedinci. Místo toho, aby vyjádřili námitky, chtějí vyjevit svoje pocity prostřednictvím činů. K náhlému ukončení komunikace dochází ihned nebo několik dnů poté, co jste vyjádřili svoje přání. Je to obvykle forma trestu.

Kim například řekne: „Tento víkend ti nemůžu pomoct.“ Později v průběhu týdne pošle Kim svojí přítelkyni několik textových zpráv, aby se ujistila, zda je všechno v pořádku, ale přítelkyně jí neodpoví. Kim ví jistě, že zprávy dostává, protože vidí potvrzení, že byly přečtené.

Náhlé ukončení komunikace se projevuje takto:

Daný člověk nereaguje na telefonáty a zprávy.

Daný člověk ruší plány.

Daný člověk zůstává v kontaktu s vašimi společnými přáteli, vás ale ignoruje.

Jak se vypořádat s náhlým ukončením komunikace

Zašlete textovou zprávu nebo e-mail, zmiňující chování, které jste zaznamenali. Lidé na to pravděpodobně zareagují, protože nechtějí působit zlostným dojmem, když jsou rozčílení. Popište svoje pocity z náhlého ukončení komunikace a vyjádřete obavy týkající se vašeho vztahu. Trvá-li několik dnů, než dostanete odpověď, zopakujte, jak na vás ukončení komunikace působí. Pokud se odpovědi nedočkáte, připomeňte si, že reakce dotyčného člověka se netýkala vás, ale toho, jak danou situaci on sám interpretoval.

Mlčení

Tato reakce není tak extrémní jako náhlé ukončení komunikace, přesto je nepříjemná. Jde rovněž o pasivní agresivitu jakožto trest za to, že jste si zkusili hranice vymezit. Když vyjádříte svoji potřebu, bude dotyčný člověk znatelně odměřený. Když se s ním budete snažit komunikovat, omezí se na krátké odpovědi typu ano nebo ne. Je to tesklivé a matoucí, když na vás někdo reaguje mlčením.

Kdyby přítelkyně Kim zvolila mlčení, probíhalo by to takto: Kim zajde následující týden s přítelkyní na předem dohodnutý oběd, přítelkyně se však nechová obvyklým způsobem. Je zticha a působí zamyšleně. Kim se ji snaží vtáhnout do konverzace, ona však reaguje jednoslovnými odpověďmi.

Mlčení se projevuje takto:

Daný člověk hodiny/dny nemluví.

Daný člověk odpovídá stručně, čímž pasivněagresivním způsobem vyjadřuje svoji zlobu.

Jak se s mlčením vypořádat

Vyjádřete, čeho jste svědky: „Vypadáš naštvaně. Můžeme si promluvit o tom, co jsem ti řekl?“ Dejte jasně najevo, co považujete za problém. Zpochybněte chování druhého člověka. Můžete nabídnout zpětnou vazbu ohledně toho, proč jste si hranici vytyčili. „Bylo toho na mě už moc a nechtěl jsem, aby to bylo ještě těžší.“

Přijetí

Přijetí je zdravou reakcí na hranice a je to znak fungujícího vztahu.

V takovém případě Kimina přítelkyně řekne: „Děkuji, že jsi mi to řekla.“ A Kim se už nemusí zabývat tím, že by měla přítelkyni pomoci. Nic zlého se nestalo. Z mých zkušeností vyplývá, že i když vám vytyčení hranic nahání strach, většina lidí přijme vaše požadavky laskavě. Když lidé reagují nezdravým způsobem, vypovídá to obvykle o tom, že jste potřebovali určité hranice už dávno a že byste měli přehodnotit svůj vztah, abyste zjistili, jestli jsou vaše potřeby dostatečně uspokojovány.

S největší pravděpodobností jste dané problémy popírali příliš dlouho. Váš problém možná spočívá v tom, že se od vás žádá, abyste dělali určité věci, říkali ano a trpěli požadavky daného člověka. Nebo někomu umožňujete říkat věci, které vám nejsou příjemné.

Hranice jsou lékem.

Hranice jsou lékem na většinu problémů ve vztazích. Obě strany však musí spolupracovat a svoje hranice vzájemně respektovat.

Znaky nezdravého vztahu:

Nemůžete vyjádřit svoje potřeby, protože vám druhý člověk nenaslouchá.

Druhý člověk odmítá plnit rozumné požadavky.

Dochází k emocionálnímu, fyzickému nebo sexuálnímu týrání.

Po většině konverzací jste smutní, rozzlobení, vyčerpaní nebo zklamaní.

Váš vztah je jednostranný; vy dáváte a partner bere.

Ve vašem vztahu chybí důvěra.

Partner nechce změnit některé způsoby chování.

Partner má závislost, která je pro vás škodlivá.

Hranice v průběhu času rostou a rozpínají se, zatímco se mění naše potřeby.