Louise Riotte

ROSES LOVE GARLIC

Copyright © 1975, 1998 by Storey Communications, Inc.

Originally published in the United States by Storey Publishing, LLC.

All rights reserved

Translation © 2001, 2021 by Eva Jeníková

ISBN 978-80-242-7453-9

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být bez písemného svolení vlastníka autorských práv rozmnožována, uložena ve vyhledávacím systému ani přenášena v jakékoli formě nebo jakýmikoli elektronickými, mechanickými, fotografickými či záznamovými prostředky.

Nakladatelství pečlivě zvážilo a ověřilo rady obsažené v knize, ale nemůže za ně převzít záruku. Neodpovídá ani za osobní, věcné a majetkové škody.

Poznámky překladatelky jsou uvedeny v hranatých závorkách.

Svět je plný květin

Lidé na celém světě milují květiny, ať už se jedná o divoké druhy nebo o ty nejušlechtilejší odrůdy. Květiny se většinou používají k okrase, časté je i využití k léčebným účelům, také však pro podporu růstu a k ochraně jiných rostlin. Co jsou to vlastně květiny?

Botanici používají spíše termín kvetoucí rostliny. Kvetoucí rostliny se skládají z kořenů, stonků, listů a květů, které však mohou být u některých druhů velice drobné a nenápadné. Mezi kvetoucí rostliny tedy patří například trávy, růže, lilie, jabloně nebo třeba duby.

Kvetoucí (nedřevnaté) byliny se většinou dělí podle obvyklé délky svého života. Jednoletky přežívají pouze jeden rok, dvouletky žijí dva roky a pořádně kvetou až ve druhém roce. Trvalky rostou déle než dva roky a začínají kvést druhým rokem. Kvetoucí dřeviny – stromy a keře – žijí obvykle celá léta.

Ať tak či onak, pro život na Zemi jsou květiny a kvetoucí rostliny nepostradatelné. Poskytují nám potravu, na které jsme životně závislí. Téměř všechno obilí, ovoce a zeleninu, kterými se živíme, produkují kvetoucí rostliny. Kořeny řepy a mrkve, listy salátu, semena hrášku nebo fazolí, ovoce jabloní a broskvoní i mladé výhonky chřestu, které jíme, to všechno jsou části kvetoucích rostlin. Artyčoky, brokolice a květák jsou nerozvitá květenství. Kvetoucími rostlinami se živí i domácí zvířata – krávy, ovce a vepři – která jsou dalším zdrojem naší potravy.

Časem lidé objevili celou řadu způsobů, jak rostliny využívat.

Květy smetanky a černého bezu se používají k výrobě vína. K ochucování mnoha pokrmů se zase používá hřebíček, což jsou pupeny tropického stromu hřebíčkovce. Nakládané pupeny kaparovníku se také přidávají jako pikantní přísada do pokrmů.

Mnoho rostlin se proslavilo příjemnou vůní, nebo také nepříjemným zápachem. Příkladem prvého může být vůně růží. Naopak odporným puchem, připomínajícím zahnívající mršinu, se vyznačuje jihoamerický podražec velkokvětý. V prvé řadě jsou však rostlinná aromata, ať už jsou člověku příjemná nebo ne, lákadlem pro opylovače.

Ke svému růstu potřebuje většina rostlin půdu. Ale existují i druhy, které mohou růst na větvích stromů a živit se ze vzduchu, nebo jiné, které se vznášejí ve vodě jezer, potoků a řek. Půvabnými květinami se mohou pyšnit dokonce i horké, suché pouště. Zde se rostliny objevují jako mávnutím kouzelného proutku v průběhu a po skončení období dešťů. Rychle vykvétají a vytvářejí semena, aby mohla příští rok v pravou chvíli vyrazit další generace. Snad jedinými oblastmi, kde se rostlinám nedaří, jsou zaledněné části Arktidy a Antarktidy.

Některé vodní květy jsou tak drobounké, že je uvidíme jedině pod mikroskopem. Opačným příkladem je obří raflézie, největší květina světa, která roste v Malajsii a Indonésii. Její květy mohou napříč měřit až okolo jednoho metru!

Velmi zajímavé jsou způsoby vzájemného působení různých druhů kvetoucích rostlin, které rostou pohromadě. Právě toto vzájemné působení je tématem, o kterém hlouběji pojednává tato kniha.

Smíšené kultury

Za pěstováním ve smíšených kulturách se neskrývají žádné čáry. Jedná se o jednoduchou a praktickou metodu, která využívá známých zásad při plánování zeleninových nebo květinových zahrad. Určité způsoby pěstování rostlin ve smíšených kulturách se používaly v průběhu snad celé historie zemědělství.

První evropští osadníci v Americe zjistili, že domorodci pěstují kukuřici společně s dýněmi. V Nizozemsku se zase v 19. století kolem zelných polí běžně vysazovalo konopí, které odpuzovalo škodlivé motýly bělásky. Také v přírodě přežívá úspěšně spousta rostlinných druhů pohromadě, v jakémsi společenství. Místo aby byly jednotlivé odrůdy a variety oddělené, rostou různé druhy v těsné blízkosti, bok po boku. Tak si mohou vzájemně poskytovat potřebný stín, vytvářet oporu pro popínavé rostliny nebo produkovat kompost a živiny, které zlepšují vlastnosti půdy. Naopak jiné rostliny mohou odpuzovat, a tím zabraňovat silným, agresivním druhům, aby úplně ovládly stanoviště.

Zemědělci odedávna využívali rostliny z čeledi bobovitých, například jetel nebo vojtěšku, k obohacení půdy dusíkem. Dusík, fixovaný luskovinami a dalšími druhy, však sousední rostliny nemohou využít ihned. Uvolňuje se teprve poté, co luskovina nebo její část odumře a rozloží se v půdě. Stejnou funkci může v květinové zahradě plnit vlčí bob (lupina), ale i další rostliny z čeledi bobovitých.

Některé doprovodné rostliny poskytují ostatním druhům mechanickou pomoc. Kořeny velkých rostlin mohou narušit půdu a usnadnit pronikání kořínků menších druhů. To je důležité zejména v těžkých půdách. Hluboké kůlové kořeny smetanky a dalších rostlin také vynášejí k povrchu minerály a umožňují jejich využití okolním rostlinám, jejichž kořeny nezasahují tak hluboko.

Velké rostliny (slunečnice nebo topolovka) poskytují stín a ochranu proti větru nebo zadržují vláhu, kterou využijí drobné druhy rostoucí v okolí. V přírodě mohou keře ochraňovat kmen stromu, v jehož blízkosti vyrůstají, proti zvířatům. Strom naopak keře zastiňuje, a tím je chrání proti nájezdům plevelů.

Dalším klíčovým prvkem využívaným ve smíšených kulturách je kontrolovaná soutěž mezi rostlinami, tzv. kompetice. Jednou z nejucelenějších forem smíšené kultury je zahrada obroubená lemem z víceletých rostlin. Zahradu bychom totiž měli navrhovat nejen s ohledem na její barevnost, strukturu, výšku porostu a posloupnost kvetení jednotlivých druhů, ale také vzhledem ke zmíněné kontrolované kompetici. Té dosáhneme pomocí vhodného prostorového i výškového uspořádání. Větší rostliny poskytují menším ochranu; pozornost však musíme věnovat agresivním druhům. Ty je třeba sledovat, aby nevytlačily pomaleji rostoucí rostliny.

Je známo, že není moudré sázet pohromadě druhy náchylné ke stejným nemocem a škůdcům. Například orlíčky přitahují svilušky, a proto bychom je neměli vysazovat v blízkosti květin, jako třeba rajčat, na kterých si tento roztoč také rád pochutnává.

Víme rovněž, že kořeny určitých stromů vylučují toxické látky, čímž zabraňují svým vlastním semenům vyklíčit v jejich blízkosti. Je to jejich způsob, jak oslabit nebo úplně odstranit konkurenci.

Na druhé straně výměšky kořenů jiřinek chrání okolní rostliny tím, že pomáhají proti některým druhům hlístů.

Smíšenou kulturu můžeme snadno vytvořit z různých druhů skalniček. Všem se jim totiž daří na suchých, slunných místech, a tak je přírodní podmínky nutí vyrůstat pohromadě.

Už Indiáni věděli, že se dýním daří ve společnosti kukuřice a naopak. Je to proto, že těmto plodinám vyhovují stejné podmínky a přitom mají časově posunuté hlavní období růstu. Proto příliš nesoutěží o světlo, o vodu ani o živiny. Dobrými společníky jsou si navzájem takové rostliny, kterým se daří ve stejných podmínkách, které však koření v různých půdních profilech.

Takovými rostlinami jsou například afrikán a narcis, přičemž afrikány navíc odpuzují určitý druh hlístů, kteří napadají cibulky.

A takto můžeme pokračovat řadou dalších příkladů vzájemného „soužití“. Jestřábníky nelze (v kultuře) vypěstovat ze semínka, pokud do květináče zároveň nezasadíme jinou rostlinu. Podobně je to i s rostlinami z rodu Castilleja, což jsou půvabné severoamerické květiny, a navíc velké lákadlo pro kolibříky. K tomu, aby semena vyklíčila, se většinou používá tráva Bouteloua gracilis [druh suchých amerických pastvin, tzv. modrá tráva].

Následující kapitoly nabízejí podrobnější pohled na některé květiny a rostliny – pěstované i divoké, známé i neznámé. Doufám, že se vám tyto druhy zalíbí a naučíte se je využívat.

Květinová nauka

Aksamitník, afrikán (Tagetes)

Aksamitník, zvaný „rostlina Slunce“, je užitečný nejen v okrasné, ale i v zeleninové zahradě.

Odpuzuje totiž škodlivé hlísty, háďátka. Osvědčuje se zejména při ochraně chryzantém, měsíčku a jiřinek. Pokud se na jejich spodních listech objeví tmavé skvrny, znamená to, že se na nich živí právě háďátka.

Aksamitník vzpřímený, „afrikán“ (Tagetes erecta)

Lidové pojmenování afrikán je poněkud nevhodné; aksamitník totiž pochází z Mexika. Pěstitelé ho často používají jako krycí plodinu předtím (nejméně tři měsíce předem), než vysadí cibulky narcisů. Dokáže totiž zbavit půdu hlístů, kteří by mohli tyto cibulky napadnout.

Pro svoji schopnost odpuzovat škůdce se aksamitník pěstuje rovněž okolo jabloní, nebo ve školkách okolo stromků používaných k roubování a očkování. Zasadíme-li jej v blízkosti růží, napadených určitým druhem hlístů, začnou opět dobře prospívat a růst.

Aloe (Aloe vera)

Výtažek z aloe je významné čistě přírodní léčivo. Květenství aloe ničím zvláštním nevyniká. Skládá se z drobounkých kvítků, které vyrůstají na velice dlouhém stonku. Rod Aloe má více než 200 druhů a patří do čeledi liliovitých. Z uříznutých listů vytéká šťáva, kterou lze použít k ošetření jizev stromů při prořezávání. O jejích léčivých vlastnostech dnes máme řadu informací. Výtažky z této rostliny se používají v řadě kosmetických přípravků a snad nejznámější jsou její hojivé účinky na popáleniny. Šťáva z aloe je však léčivá i při vnitřním použití.

Alpínky, vysokohorské rostliny

Alpinské druhy poznají, že už přichází jaro a prorazí si cestu zbytky sněhových závějí. Aby mohly proniknout na povrch, produkují své vlastní teplo, čímž způsobují tání sněhu. Jeden druh ptačince, Stellaria decumbens, se vyskytuje dokonce v Himálaji, ve výšce přes 6000 m n. m.

Amsonie (Amsonia salicifolia, A. tabernemontana)

Amsonie jsou neobvyklé a nepříliš známé trvalky, které se vysazují jako solitéry nebo podél dlouhých záhonů. Mají obloukovitě zahnuté stonky, připomínající vrbu, a úzké lesklé listy. V květnu a červnu rozkvétají trsy květů zvláštní, ocelově modré barvy, které vypadají jako drobné hvězdičky. Snesou i plné oslunění, nejlépe se jim však daří v polostínu, zejména v teplém podnebí. Jsou velmi odolné proti větru, a proto mohou růst i v takových oblastech, jako je mořské pobřeží, například na jihozápadě Spojených států. Amsonie rostou velmi pomalu a jsou odolné proti napadení hmyzem i proti chorobám, ale jejich stonky občas vyžadují oporu.

Andělika, děhel (Angelica archangelica)

Andělika, dekorativní a velmi rozložitá, zaujímá místo největší pěstované zahradní rostliny. Přestože je to dvouletka, můžete ji pěstovat řadu let. Stačí, když budete pravidelně odstřihovat květy. Jakmile z nich totiž necháte vyvinout semena, mateřská rostlina zahyne. Kandované stonky anděliky se používají v cukrářství, využívá se i specifické chuti a vůně plodů a z kořenů a semen se získává olej používaný v medicíně i lidovém léčitelství. Suchá semena špatně klíčí.

Anýz (Pimpinella anisum)

Anýz, rostlina z čeledi miříkovitých, je bíle kvetoucí letnička. Pokud jsou jeho semena příliš suchá, špatně klíčí. Z tohoto důvodu je lepší pěstovat nové rostliny z vlastních, čerstvě sklizených semen. Čerstvá semena jsou také mnohem lepším kořením, ať už je přidáme do perníku, sušenek, nebo jakéhokoliv jiného pečiva. Zelené listy se používají ke zdobení salátů.

Anýz mnohem lépe klíčí a roste, ale i kvete, pěstujeme-li jej pohromadě s koriandrem. Anýzový olej přitahuje ryby.

Arburus precatorius

Arburus pochází z Indie, turisté však šíří jeho semena po celém světě. Tvrdá, jasně červená nebo oranžová semena vypadají velmi pěkně, obsahují však abrin, jeden z nejprudších známých jedů. Přesto se používají k výrobě růženců a náhrdelníků, náramků i dětských hraček.

Artyčok (Cynara scolymus)

Historie pěstování této elegantní trvalky sahá až do 16. století. Artyčok je příbuzným kardu (artyčoku kardového), který byl v minulosti velmi oblíbený. Artyčok dává přednost podnebí s chladnějšími léty a častými mlhami. Pokud jej necháte vykvést, dočkáte se nádherných velkých květů podobných květům bodláku. Jedlé pupeny jsou uznávanou pochoutkou, a díky nim se artyčok řadí mez čtyři nejdražší druhy zeleniny.

Asparágus (Asparagus plumosus)

Asparágus patří do čeledi liliovitých. Je to křehká rostlina se vzpřímenými, převislými nebo popínavými stonky a úzkými lístky, které připomínají jehličí. Jeho větévky se s oblibou používají při aranžování květin. Pro pěstování v květináči je ideální druh A. sprengeri, který se vyznačuje dlouhými větvenými stonky, obalenými úzkými lístečky, a také drobnými bílými kvítky, které jsou po odkvětu vystřídány červenými bobulkami. Další často pěstovaný druh, A. medeoloides, má husté, drobounké olistění.

A. officinalis se pěstuje jako zelenina – chřest neboli „špargl“.

Balsamorhiza sagittata

Prášek ze stonků a listů balzamorhizy působí toxicky na mšice. Semena jsou jedlá a podle knihy Nelsona Coona se dají opražit, rozemlít a přimísit do mouky na pečení chleba.

Baptisia australis

Baptisia je velmi pohledná víceletá rostlina, kterou můžeme použít jako základ do vytrvalých lemů. Její modrozelené listy zůstávají dekorativní po celou sezonu, kvete pozdě zjara a v létě. Její zářivě modré květy, podobné květům hrachoru, tvoří převislé klasy dosahující délky 20–30 cm. Nádherně se vyjímá ve společnosti máku východního (Papaver orientale), nejlépe roste na odvápněných půdách na slunných stanovištích.

Bavlník, okrasný (Gossypium)

Tato asi 60 cm vysoká rostlina má růžové pupeny a smetanově zbarvené květy, které jsou později vystřídány bílými třapečky bavlny.

Begonie, kysala (Begonia)

Begonie existují v celé řadě různých odrůd. Známe begonie s oddenkem nebo s tlustými či vláknitými kořeny. Některé z nich se pěstují kvůli ozdobným listům, například B. massoniana ‘Iron Cross’ a další, méně známé odrůdy. Všechny begonie se dají pěstovat v květináčích, truhlících nebo v zavěšených koších. Jejich nárokům nejlépe vyhovuje substrát ze 2 dílů zeminy, 1 dílu listovky nebo rašeliny, půl dílu dobře rozložené mrvy a trošky písku. Přibližně na litr rašeliny přidejte též špetku kostní moučky. Udržujte dostatečnou vlhkost vzduchu a chraňte rostliny před příliš ostrým sluncem.

Begoniím prospívá, zasadíme-li je do truhlíků nebo květináčů pohromadě s bouloní (Achimenes), která vyžaduje stejnou péči. Obě rostliny ve stínu krásně pokvetou.

Berlandiera lyrata

Berlandiera je rozvětvená bylina se světle žlutými květy, které se podobají kopretinám a voní jako čokoláda. Spodní strana květních lístků má hnědé žilky. Pod květem vyrůstají velké zelené listeny, díky kterým se sušená Berlandiera výborně hodí k aranžování.

Bohyška (Hosta)

Pro bohyšku [je známá též pod názvem Funkia] jsou typické výrazně zbarvené, voňavé květy, které se překrásně vyjímají v řezaných kyticích. Velmi pěkně vypadají i její nápadně lesklé listy. Druh H. crispula pochází z Japonska. Má asi 5 cm velké nálevkovité květy levandulové barvy a vroubkované listy. Nesnáší silné větry.

Borovice, různé druhy (Pinus spp.)

Borová pryskyřice dokáže zacelit tunely, které vytváří v ovoci obaleč jablečný.

Brachycome iberidifolia

Tento druh pochází z Austrálie. Vypadá pěkně na skalkách spolu s máky a rozchodníkem nebo v lemech. Pěstujte spíše v bohatších porostech. Název vznikl z řeckého brachys, krátký, a comus, chlup, chmýr.

Brambořík, cyklámen (Cyclamen)

Bramboříky jsou drobné, hlíznaté rostlinky, pocházející ze Středozemí. Vynikají exotickou krásou, ale nejlépe rostou při nižších teplotách. Slovo Cyclamen vzniklo z řeckého kyklos, kruh. Označení získal brambořík podle květních stopek, které se u některých druhů po odkvětu stáčejí do kruhu. Tím tyto druhy zajišťují, že se jejich semena (tobolky) bezpečně dostanou dolů na zem.

Neumisťujte bramboříky do blízkosti jakýchkoli orchidejovitých rostlin. Produkují totiž plyn etylen, který ničí orchideje a jejich květy. Na druhou stranu je brambořík velmi ceněný, protože dokáže hubit parazity ovocných stromů. Účinnou látkou je v tomto případě saponin, který se nachází v hlízách a působí jak v čerstvém stavu, tak sušený.

Broméliovité

Víte, jak snadno přimět bromélie ke kvetení? Stačí, když je na pět dnů překryjete igelitovým sáčkem, do kterého zároveň vložíte jablko. Známou rostlinou z čeledi broméliovitých je ananas. Typické bromélie jsou také Aechmea, Billbergia, Cryptanthus, Nidularia, Tillandsia a Vriesia. Pokud nemáte příliš prostorný byt, zkuste miniatury. Drobné druhy bromélií patří mezi mé oblíbence a nejraději mám rod Cryptanthus. Například druh známý pod jménem C. vivitattus minor má listové růžice o průměru jen 8–10 cm.

Tuhé, kožovité listy vyrůstají přitisknuté k zemi a okraje každého z nich jsou zakončené drobnými trny. Pokud po nich jemně přejedete ukazováčkem, máte pocit, jako když vás svým drsným jazykem olízne kočka.

Listy jsou podélně pruhované, jejich barvy se mění v závislosti na stáří a vnějších podmínkách. Většinou se jedná o kombinaci zelené s červenou nebo růžovou. Cryptanthus má zvláštní, bíle zbarvené květy, které vyrůstají ze středu dospělé rostliny. Odtud také pochází jeho název. [Latinsky crypta, řecky krupté znamená kryptu, sklepení; anthos znamená v řečtině květinu.]

Brutnák lékařský (Borago officinalis)

Brutnák je jedna ze severoamerických [i našich] běžných rostlin.

V Americe se jeho listy a květy již tradičně používají jako přísada do nápoje zvaného claret-cup [chlazený střik z kořeněného a slazeného červeného vína] a do řady dalších, zejména nealkoholických nápojů, kterým dodává jemnou okurkovou vůni a svěží příchuť. Modré květy se také suší a přidávají do vonných směsí, tzv. potpourri. Brutnák je jednoletka a dá se snadno pěstovat ze semínek, která se vysévají na jaře do běžné zahradní země.

Brutnák má povzbudivé účinky, pro které se používal po celá staletí k léčebným účelům, ale i k přípravě různých likérů a dalších nápojů. Vysoké mínění o jeho účincích měl i Plinius, podle něho brutnák „činí člověka šťastným a veselým“. Dnešní bylinkáři však před dlouhodobějším užíváním brutnáku varují.

Brutnák k životu potřebuje slunné místo; modré zbarvení květů je nejkrásnější, pokud roste na chudých půdách.

Castilleja

Castilleja je víceletá rostlina ze Střední Ameriky. Její stonky jsou téměř 0,5 m vysoké. Okolo drobných, nenápadných kvítků vyrůstají velké, výrazné, jasně červené nebo oranžové listeny, které se podobají skutečným listům. C. je parazit, který se živí na kořenech okolních rostlin. Těžko se přesazuje, ale dá se vypěstovat ze semene. Musíme však do téhož květináče vysadit i jinou rostlinu.

Semena dokáže povzbudit ke klíčení americká tráva druhu Bouteloua gracilis. [Tzv. modrá tráva.] Můžeme je vysévat v blízkosti rostlin šalvěje nebo trsů běžných travin. Castilleja má dlouhou dobu kvetení a její květy lákají kolibříky.

Catananche caerulea

Klasovitá květenství druhu Catananche tvoří dokonale chrpově modré květy, vyrážející ze stříbřitě zeleného listoví. Kvete od počátku června do konce srpna. Catananche se výborně hodí do řezaných kytic, ať už čerstvá nebo sušená. Je to zejména díky krásné modré barvě jejích květů, kterou si dlouho uchovávají. Catananche vysazujte na slunečná místa a do dobře propustné půdy, občas potřebuje zmladit.

Celík vonný (Solidago odora)

Rod celík zahrnuje více než stovku druhů. [Nejběžnějším je celík zlatobýl – Solidago viraurea.] Používají se k barvení, podle síly nálevu dávají od hořčičného až po tmavě olivový odstín. Druh S. odora, který svou vůní připomíná anýz, se používá k přípravě bylinných čajů. Listy se sbírají v době kvetení a používají se v čerstvém stavu i sušené.

Celík má také léčivé účinky. Indiáni používali tuto běžnou rostlinu k léčbě bolestí v krku a proti bolestem vůbec. Léčitelé jej doporučují dodnes jako diaforetikum (povzbuzující pocení) při nachlazení a kašli, a také jako podpůrný prostředek při revmatismu. Nakonec – rodové jméno Solidago vlastně znamená „já zceluji“ – hojím. [A odtud pochází i český název celík.]

Celíku bývá neprávem připisována senná rýma a podobné alergie. Skutečným viníkem ale je ambrózie, která kvete ve stejnou dobu.

Cereus, svícňák, „královna noci“ (Cereus greggii)

Žádné povídání o nočních květinách se neobejde bez zmínky o tomto zvláštním kaktusu amerických pouští. Na jeho štětinatých, zkroucených stoncích se za tmy otevírají květy, považované za jedny z nejúžasnějších na světě.

Cereus kvete jenom v noci, většinou o půlnoci, a jeho krásné květy i zahnuté květní stopky vydávají nádhernou vůni. Nad krásou voskově bílých květů s jemně narůžovělými okvětními lístky se tají dech. Jakmile však odkvetou, začne se rostlina ,,bavit na váš účet“. Odkvetlé květy visí schlíple k zemi a trochu připomínají pařátky čerstvě zabitého kuřete, zatímco růžové plátky opadávají ze žlutých trubkovitých stonků jako špinavá peříčka.

Cibuloviny

Lze pěstovat celou časovou škálu cibulovin – od sněženky, která vyráží brzy zjara, až po lilie, kvetoucí pozdě na podzim.

Záhony a lemy. Můžete vyzkoušet barevné kombinace hyacintů dohromady s růžovými nebo bílými chudobkami, s maceškami určitých odstínů nebo s pomněnkami. Záhon tulipánů tvoří skutečnou barevnou paletu, zvláště pokud jej olemujeme maceškami. Musíme však pro něj zvolit přiměřenou velikost.

Skalky. Malé cibuloviny rozzáří a ozvláštní skalku, a to především na jaře. První se objevují sněženky; pak některé druhy krokusu v bílých, žlutých a fialových odstínech; hned nato následují drobné kosatce Iris reticulata [tento drobný kosatec je známý také pod názvem kosateček (Iridodictyum reticulatum)], které mají tmavě nachové květy s oranžovým žilkováním. Mohu doporučit i modřenec (Muscari), ladoničku (též sněhosvit, Chionodoxa), ladoňku (Scilla) nebo narcisy (Narcissus minimus, N. bulbocodium a N. triandrus).

Aby cibuloviny v zimě kvetly. Narcisy, stejně jako některé lilie, jsou nenáročné a kvetou nejdříve. Pokud je zasadíte v září do misky plné oblázků a budete je zalévat, pokvetou na Den díkůvzdání [ve Spojených státech se slaví čtvrtý čtvrtek v listopadu a v Kanadě druhé úterý v říjnu]. Čím později je zasadíte, tím déle bude trvat, než vykvetou. Některé hyacinty (např. Hyacinthus orientalis) a především zakrslé druhy ve žluté, růžové a modré barvě, rostou dobře v miskách s vermikulitem nebo ve speciálním substrátu pro cibuloviny, který se dá zakoupit v zahradnictví. Cibulky narcisů by měly být před vysazením předchlazené. Pokud nejsou, postavte zakryté misky s cibulemi ven, dokud nepřejdou prvním silným mrazem. Po odkvětu je potřeba odstřihnout uvadlé květy nebo rovnou celý stonek, aby se rostlina zbytečně nevysilovala tvorbou semen. Než cibulky znovu vysadíte, tentokrát pro letní okrasu na venkovní záhon, lehce nakypřete půdu vidličkou nebo motyčkou.

Aklimatizace cibulovin. Některé cibuloviny rostou a kvetou po řadu let venku, v divokých, přírodních podmínkách, a jediné, co potřebují, je živná půda. Na severních svazích často rostou celé generace sněženek. Venku také rostou a rozmnožují se modřence. Stejně tak i ladoňky a ladoničky (sněhosvity). Holé půdy bez porostu oživují a zkrášlují krokusy. Narcis (Narcissus poeticus) sázejte poblíž vody. Ladoňky (Scilla hispanica) v jemných odstínech bílé, růžové a modré oživí ponurou zeleň kapradin na vlhkých, stinných místech. Narcisy se aklimatizují poměrně snadno, ačkoliv se v trávě nerozrůstají tak rychle, jako když je pěstujeme v záhonu. Pohled na velkokvěté narcisy v travnatém svahu je skutečně okouzlující.

Citlivka vadnoucí, mimóza (Mimosa pudica)

Citlivka své jméno získala podle toho, že při mechanickém podráždění nebo při zvýšené oblačnosti svinuje listy. [Často se chybně používá netýkavka nedůtklivá, který však patří rostlině Impatiens noli-tangere.] Jedná se o jeden z nejpozoruhodnějších případů fyziologické odezvy, se kterým se můžeme v rostlinné říši setkat. Tato „ustrašená“ rostlina využívá mechanismu, který zareaguje vždy, když se nějaký brouk, mravenec nebo červ pokusí dostat na její jemné listy. Jakmile se vetřelec dotkne ostruhy, vřeteno se vztyčí, na něm rostoucí lístky se sbalí a útočník se díky nenadálému pohybu buďto svalí dolů z větévky, nebo je zahnán na zběsilý ústup.

Čechrava, tavolín (Astilbe)

Latinský název byl pravděpodobně odvozen od řeckého slova „nezářivý“, které vystihuje vzhled jeho matných lístků. Vytrvalé odrůdy jsou vhodné jako lemy a na skalky; mezi nejkrásnější patří kultivary, které jsou označovány rodovým jménem Spiraea, tavolník.

Čemeřice černá (Helleborus niger)

Čemeřice je vytrvalá bylina, která se v zahradách často pěstuje kvůli květům. Ty se objevují již uprostřed zimy nebo v chladnějších oblastech brzy zjara. Květy čemeřice jsou velké v průměru asi 5 cm, bílé nebo růžovobílé, s věkem tmavnou až do purpurova. Květní stopka má hnědočernou barvu a obsahuje léčivé látky, které se získávají ke komerčnímu využití. Oddenek je silně jedovatý. Snad aby varoval před požitím, vydává při rozříznutí nebo rozlomení nepříjemný zápach a má hořkou, nakyslou příchuť. Jedovaté jsou i listy, které mohou při dotyku vyvolat kožní problémy.

Černucha (Nigella)

Černucha je okouzlující modrá, fialovomodrá nebo bílá letnička, vhodná do lemů, ve kterých vypadá po několik týdnů opravdu nádherně. Rostliny, kterým necháte dost prostoru, kvetou lépe a déle, než pokud jsou namačkané na jednom místě.

Čičorka (Coronilla)

Čičorka je skvělý prostředek na ochranu půdy před erozí na strmých svazích a také k hubení nežádoucích plevelů. Rychle se množí kořenovými výběžky, které vysílá do všech stran, nad zemí i pod ní. Má pěkné listy a v sezoně i spoustu rozkošných růžových květů. Její polštářovité porosty dosahují výšky do 60 cm.

Denivka (Hemerocallis)

Denivka patří po dlouhá léta mezi nejčastěji pěstované trvalky. Obvykle se velmi snadno množí rozsazováním trsů na podzim. Jednotlivé trsy by se však neměly dělit častěji než jednou za dva až tři roky.

Další možností jak denivku množit, jsou nové rostlinky, které vyrůstají na mateřské rostlině. Tomuto způsobu rozmnožování se říká viviparie. Drobné, ale životaschopné mladé rostlinky, ovšem zatím bez kořínků, vyrážejí kolem květní stopky mezi zakrnělými listy. Pokud se tyto rostlinky ne- dostanou na zem, zahynou. Jejich prostřednictvím chce příroda zřejmě zajistit rozmnožení i v případě, že se květní stopka ulomí a květ spadne na zem. Pomozte trochu přírodě! Když rostlina odkvete a stopky začínají usychat, odstřihněte jednotlivé rostlinky se stonkem dlouhým 5 cm. Zasaďte je do květináčků s kvalitním substrátem, aby byla spodní část každé rostlinky těsně pod povrchem půdy. Udržujte půdu vlhkou a nové rostliny brzy zapustí kořínky. Když mají dostatečně vyvinutý kořenový systém, můžete ji přesadit do zahrady.

Pokud je ve vaší zahradě svah nebo terasa, kterou nemůžete sekat, zkuste tam pěstovat denivky v kombinaci s kosatci. Jejich kořeny zpevní půdu a jejich postupně rozkvétající květy (kosatce pokvetou jako první) vám budou zpříjemňovat celé léto. Denivky mohou růst dokonce i pod ořešáky, protože jim, na rozdíl od mnoha jiných druhů, nevadí juglon. [Juglon vzniká reakcí chemické látky, která je obsažena v listech a zelených slupkách ořešáků, s kyslíkem. Je to právě juglon, který způsobuje hnědé zbarvení kůže při loupání ořechů.]

Spousta lidí neví, že se dá z denivky připravit chutný pokrm.

Pupeny a květy, podušené na másle s trochou soli, chutnají výborně samotné nebo se dají přidat k pokrmům z cukiny či rajčat. Můžete je také obalit v těstíčku a osmažit. Dokonce je můžete usušit a uchovat je pro pozdější použití do polévek a k dušenému masu.

Desmodium gyrans, tzv. „telegrafní rostlina“

Tato původem indická rostlina patří mezi bobovité neboli vikvovité. Má trojčetné listy, z nichž prostřední je oválný a asi 5 cm dlouhý, zatímco 2 postranní listy měří jen něco přes 1 cm. Listy jsou většinou v neustálém pohybu – střídavě se zvedají a klesají, ale nepravidelně. Pohyby listů bývají přirovnávány k telegrafním signálům. Rostliny, zejména mladé, jsou nejpohyblivější brzy po ránu. Jejich pohyby určitě upoutají každého, koho pozvete do své zahrady.

Semena této jednoleté rostliny vysévejte do květináčů s písčitou půdou. Lze množit také kořenovými řízky.

Diefenbachie (Dieffenbachia)

Tato stálezelená rostlina se často pěstuje ve sklenících, ale také jako okrasa v bytech nebo v restauracích či dalších veřejných prostorách.

Nejčastěji se setkáme s druhy D. picta a D. seguine, kterým se daří v jižnějších oblastech dokonce i venku. Květy jsou drobné, plody jsou dužnaté bobule.

Všechny druhy diefenbachií obsahují v listech a ve stoncích jehlicovité krystaly šťavelanu vápenatého. Diefenbachie je jedovatá, žvýkání částí rostliny způsobuje dočasnou ztrátu řeči. Podráždění ústní dutiny může být dokonce smrtelné v případě, když zadní část jazyka silně napuchne a ucpe hrdlo.

Dierama

Jméno této rostliny je odvozené z řeckého slova dierama, trychtýř, trubka, které vystihuje tvar jejích květů, zavěšených jednotlivě na dlouhých, štíhlých stoncích. Dierama je vytrvalá rostlina, která vzhledem ke svému jihoafrickému původu nesnáší mokré, chladné zimy. Proto se v severnějších oblastech pěstuje jako pokojová rostlina.

Digitaria sanguinalis

Tento plevel roste na kyselých půdách a poukazuje na jejich rostoucí kyselost. Plevele jsou skutečnými specialisty a jejich sledování nám toho může spoustu říci o půdě, na které rostou.

Divizna malokvětá (Verbascum thapsus)

Divizna dokáže lidem ulevit od řady neduhů; jejích léčivých vlastností si vážili lidé různých kultur již od pradávna. Čerstvé i sušené listy a čerstvé květy divizny bývají součástí mnoha domácích léčiv. Ověřené jsou její účinky uklidňující a tišící, expektorační (usnadňuje vykašlávání) a mírně adstringentní (stahující).

Dmuloret, kalceolárie, střevíčník pantoflíček (Calceolaria)

Pestře zbarvená trvalka mívá oranžové, žluté nebo červené skvrnité květy, které svým tvarem napodobují miniaturní pantoflíčky. Velmi dobře působí v jednodruhových záhonech nebo okolo zastíněných travních ploch.

Dosna, kana (Canna)

Pěkná víceletá bylina pochází z Jižní Ameriky a ze západní Indie. Jednoduché, nevětvené stonky, vyrůstající z masitého oddenku, působí impozantním dojmem. V létě má velké, ozdobné listy a překrásné květy podobné mečíku, které vyrůstají v hustých trsech na vrcholu stonku.

Listy a stonky dosny odpuzují hmyz. Proto se ve sklenících pálí jako účinný prostředek k odstranění mšic, mravenců a roztočů.

Na dno nádoby položte noviny, na ně kovovou mřížku. Na mřížku dejte vrstvu slámy, která poslouží jako tlumící materiál, a navrch naskládejte listy a stonky dosny. Když podpálíte noviny, listy na vrchu se nerozhoří, budou spíše jenom doutnat a vytvoří hustý dým.

Skleník neprodyšně uzavřete a nechte dým působit asi 30 minut.

Dracocephalum

Název pochází z řeckého dracon, drak, a kephale, hlava. „Dračí hlava“ své jméno dostala podle široce otevřených „tlamiček“ svých květů. Jak jednoleté, tak víceleté druhy jsou vhodnou ozdobou do předzahrádek.

Drchnička modrá (Anagallis arvensis coerulea)

Malé, hvězdičkovité, jasně modré květy této drobné jednoletky ,,věští“ špatné počasí. V Americe se o nich říká, že jsou jistou předzvěstí deště. [U nás se stejná vlastnost přisuzuje spíše rozrazilu rezekvítku.] Semena klíčí na jaře, na slunných místech v chudých, písčitých půdách. Rostlina kvete od května do srpna.

Duhovnice (Ixia hybrida)

Duhovnice se mezi cibulovinami pyšní největším bohatstvím barev. Je teplomilná, a proto je velmi žádoucí jako pokojová rostlina. Její štíhlé, vznosné stonky nesou květy v celé řadě barev: bílé, žluté, nachové, rudé, modré i zelené, v mnoha odstínech a variacích, často s černým očkem. Květní klasy jsou tvořeny 6–12 květy, z nichž každý měří v průměru asi 5 cm. Cibulky sázejte pozdě na podzim do květináčů naplněných směsí hlíny, listovky a písku. Do květináče o průměru 15 cm se jich umístí 8–10. Uchovávejte je v chladu a temnu, dokud cibulky nezačnou rašit. Pak je přemístěte na světlé, teplé místo.

Durman (Datura)

Semena i listy durmanu obsahují omamné látky, kterých se využívá v medicíně. Silná vůně této rostliny vyvolává ospalost. Kouř ze sušených listů má, pokud je jen v malých dávkách, uklidňující účinek na včely, což se využívá při otvírání úlů. Jsou známy případy otravy dětí šťávou z květů durmanu, a dokonce případy úmrtí po spolknutí semen. Dokonce požití vařených rostlin vyvolá i u dospělého člověka zmatenost. Účinky durmanu znali již domorodí kalifornští Indiáni. Ti podávali lektvar z durmanu dětem a zejména dospívající mládeži, aby byla schopna věštit budoucnost. Na velikost podávaných dávek však vždycky dohlížel odborník – šaman.

Durman obecný, „panenská okurka“ (Datura stramonium)

Tento plevel se šíří semeny, která roznášejí ptáci. Je velice jedovatý, způsobuje stav podobný opilosti, má však i léčivé účinky. Je výhodné pěstovat jej spolu s dýněmi. Viz durman.

Echinocystis fabacea

Prášek z kořene této rostliny je toxický pro larvy brouka, který škodí na fazolích.

Eremocarpus setigerus

Pro Eremocarpus jsou charakteristické zelenavé stonky a listy, tmavě šedivá, lesklá semena a pichlavé chlupy. Listy obsahují omamný jed, který Indiáni využívali při lovu ryb k jejich ochromení a také do hrotů šípů.

K omráčení ryb se používaly i druhy rodu Trichostema, Marah, některé rostliny z čeledi tykvovitých a další. Emerocarpus působí toxicky na škůdce, zejména tykvovitých rostlin.

Eriodictyon californicum, tzv. svatá rostlina, Yerba santa

Eriodictyon má drobné, bílé a fialové vonné květy; jeho listy jsou silně aromatické. Indiáni je drtili a používali k léčbě nachlazení.

Fenykl (Foeniculum vulgare)

V zahradě na sebe fenykl upozorní záplavou čárkovitě dělených listů. Jeho voňavá semena se odedávna používala do dětských čajů. Výborný je čaj ze směsi listů máty peprné a fenyklových semen, který navíc uklidňuje nervy. V Itálii je fenykl považován za klíč k dlouhověkosti a k vysoké potenci. Však pro něj horovali už staří Egypťané, Řekové a Římané, kteří jej používali do salátů, omáček k rybám i k přípravě polévek. Fenyklový olej obsahuje estrogeny a je uznávaným prostředkem proti vráskám.

Tzv. boloňský fenykl (Foeniculum vulgare var. azoricum) se stal oblíbenou zeleninou, a to pro své listy, které mají masitě ztlustlé spodní části. Používá se podobným způsobem jako řapíkatý celer, jeho blízký příbuzný. V zahradě není fenykl dobrým společníkem pro keříčkovité fazoly, kmín ani pro kedlubny nebo rajčata. Právě na fenykl, kopr nebo petržel totiž kladou otakárci vajíčka. Housenky, které se z nich líhnou, jsou překrásně černozlatě zbarvené.

Fíkovník (Ficus)

Květy fíkovníků jsou ukryté uvnitř zdužnatělých květních lůžek, ze kterých se vyvíjejí plody – fíky. Na dno květů klade vajíčka jejich jediný opylovač, stehnatka (Blastophaga). Fíky byly primitivními národy považovány po celá staletí za pokrm lásky.

Fíkovník kaučukodárný, fíkus, smokvoň, gumovník (Ficus elastica)

Běžný pokojový fíkus je příbuzný fíkovníku. Dobře se mu daří ve vytápěných bytech s nízkou vlhkostí vzduchu. Rychle roste do značné výšky a žije po řadu let. Pokud mu dopřejete půdu bohatou na minerály a dostatek slunce, vodu i prostor, poroste ještě lépe.

V létě jej můžete umístit ven, aby si užil slunce, které mu pomůže přečkat dlouhé zimní měsíce. Pokud by rostlinu napadli červci, ošetřujte ji přípravky pro pokojové prostředí.

Kaučuk se však z tohoto fíkovníku komerčně nezískává. Jeho zdrojem je tropický strom kaučukovník z čeledi pryšcovitých.

Gloxínie (Gloxinia)

Gloxínie, která je oblíbeným květinovým dárkem, pochází z tropické Ameriky. Pozornost upoutají její sytě zbarvené sametové listy i velké zvonky květů. Často se pěstuje jako pokojová rostlina nebo ve sklenících.

Gunera (Gunnera insignia)

Okrasné trvalky pocházejí převážně z jižní polokoule a vyskytují se především na nepřístupných úbočích pohoří Guatemaly a Panamy.

Obrovské listy měří napříč 120–150 cm a tvarově se podobají listům našich běžných balkonových pelargonií. Gunera je, díky svým gigantickým rozměrům, pěstována pouze na veřejných prostranstvích. Jedině tam totiž může skutečně vyniknout. [Krásný exemplář gunery je v Botanické zahradě Karlovy univerzity, v ulici Na Slupi v Praze.] Pod jediný list gunery se může schovat několik lidí jako pod deštník.

Rozkvétá drobnými hnědavými kvítky, nahloučenými na dlouhých stopkách. Květy jsou opylovány větrem. Další podobný druh gunery se vyskytuje v havajských horách.

Hadinec (Echium)

Do rodu hadinec patří dvouleté rostliny, často modře kvetoucí, se sivě zelenými listy. Hodí se dobře na skalky a zejména do zahrad na mořském pobřeží. Vytváří pěkné kombinace s orlíčky nebo s trávničkou.

Hlaváček (Adonis)

Hlaváček získal své latinské pojmenování po Adonisovi, milenci bohyně Venuše. Podle pověsti tato květina vypučela z Adonisovy krve, když ho zabil divoký kanec.

Hlaváček patří do čeledi pryskyřníkovitých, Ranunculaceae.

Pryskyřníkovité mívají žluté nebo červené květy s pěti až šestnácti korunními lístky. Využít můžete jednoleté i víceleté odrůdy, je vhodný do předzahrádky nebo na skalku.

Hledík (Antirrhinum)

Latinský název vznikl z řeckých slov anti, proti, a rhinos, nos, rypák. Snad měl tento název popsat zvláštní tvar, který mají květy hledíku. Dnes však zahradnictví nabízejí druhy s naprosto odlišnými květy, které se podobají květům dračíku nebo azalky. Na skalky se skvěle hodí dva méně známé pnoucí druhy hledíku, A. assarina (žlutý) a A. glutinosum (krémový a žlutý). Staromódní druhy hledíků se dobře hodí k okrasnému tabáku, ke druhu Nemophila a k lobulárii.

Hnilák jednokvětý (Monotropa uniflora)

Tyto podivné parazitické rostliny člověka šokují pokaždé, kdykoliv neočekávaně narazí na jejich zlověstné trsy, rostoucí v hloubi temných lesů. Bílé nebo červenavé, jakoby voskové květy vydávají v určité fázi svého vývoje jemnou a docela sladkou vůni. Vyskytují se často v suchých lesích, většinou pod borovicemi nebo buky; živiny získávají z rostlinného materiálu rozkládajícího se v půdě. [V Čechách se vyskytuje jediný druh, hnilák smrkový (Monotropa hipopytys).]

Hořčice rolní (Sinapis arvensis)

Divoká hořčice je běžným plevelem, se kterým se setkáme na polích a na rumištích. Zjara nasbírané mladé listy se dají podusit nebo je můžete použít do studených salátů a polévek. Podle Beatrice Trum Hunter, autorky knihy Gardening without poisons (Zahrada bez jedů), je divoká hořčice užitečná, pokud roste mezi ovocnými stromy nebo révou vinnou.

Hořec, encián (Gentiana)

Hořce většinou nevoní, jen poměrně vzácný vytrvalý hořec (hořeček) brvitý voní jemně po jahodách.

Druh G. septemfida (var. lagodechiana) je okouzlující hořcovitá rostlina, která kvete hlubokými, 2–3cm modrými kalichy s bílým hrdlem. Husté, srdcovité listy vytvářejí půvabné kobercovité porosty a dobře snášejí horké letní slunce.

K naklíčení semen hořců budete potřebovat přibližně 15 cm hlubokou nádobu, do které nasypete asi 5cm vrstvu hrubozrnného štěrku nebo keramických střepů z hliněného květináče a na ni asi 8 cm jemné propustné zeminy. Vysejte semena do půdy a překryjte 3cm vrstvou rašeliny. Nádobu zapusťte v zahradě v polostínu do hlíny a udržujte dostatečnou vlhkost, dokud semena nevyklíčí.

Stejným způsobem se vysévají i další špatně klíčivé druhy, jako je brambořík, violka, dosna, čemeřice nebo lichořeřišnice.

Hrachor velkokvětý (Lathyrus grandiflorus)

Tato rostlina se používá proti polním myším.

Hřebíčkovec (Syzygium aromaticum)

Hřebíček je označení pro květní pupeny tropického stromu hřebíčkovce, který roste na Moluckých ostrovech, na Jávě, Jamajce, v západní Indii a v Brazílii. Květy tohoto tropického stromu mají červenofialovou barvu a vyrůstají na článkovaných stopkách; sklízejí se však ještě předtím, než se stihnou otevřít. Pupeny jsou těsně po sklizni načervenalé. Sušením získají tmavě hnědou barvu; používají se jako koření. Mají příjemné aroma a pálivou, ostrou chuť.

Hvězdnatec, hvězdník, amarylka, amarylis (Amaryllis)

Do rodu Amaryllis patří květiny podobné liliím, které se pro svoji krásu často pěstují jako pokojové rostliny. Amarylka se sází do květináče, který není o mnoho větší než cibulka, zeminou se zakrývá asi třetina cibulky. Nejkrásněji totiž kvete v těsném květináči.

Běžný druh Amaryllis belladona se dá pěstovat v teplém podnebí (například v Kalifornii nebo na Floridě) po celý rok venku.

V chladnějších oblastech je nutné před zimou vyjmout její velké, hlíznaté cibule z půdy a uložit je. Při ukládání dávejte pozor na to, aby je nemohl omylem někdo sníst. Tyto hořké cibule totiž obsahují alkaloidy, které způsobují nepříjemnou třesavku a zvracení. Trubkovité, většinou růžové květy, jsou na pohled velice pěkné, a navíc sladce voní. Proto je tento druh oblíbenou pokojovou rostlinou.

Čeleď amarylkovité patří do řádu liliotvarých. Některé rostliny z tohoto řádu se používají k výrobě vláken.

Příkladem může být konopí, juka, agáve (Agave sisalana), nebo některé druhy banánovníku (Musa textilis).

Hvězdnice, astra (Aster frikartii)

Květina je od června do listopadu obsypaná hojností květů, které přežijí dokonce i prvních pár mrazíků. Podle mého názoru by se měla v zahradách objevovat častěji. Rod Aster tvoří obrovskou skupinu, která zahrnuje jen v Severní Americe asi 160 původních druhů. [Hvězdnicovité (složnokvěté) patří mezi nejbohatší čeledi, rozšířené po celém světě. V celosvětovém měřítku mají hvězdnicovité asi 1450 rodů se 32 200 druhy. V České republice se vyskytuje asi 300 druhů, které se dělí asi do 80 původních rodů.] Na vlhkých mělkých půdách podél silnic roste keřovitý druh Boltonia steroides a druhy Aster novae-angliae nebo A. tradesscanti, na březích potoků a v bažinách roste druh A. puniceus, který se vyznačuje purpurovou barvou stonků. Pokud se hvězdnice objeví na pastvinách nebo na polích, upozorňuje na zamokření.

Hvozdík, karafiát (Dianthus)

Hvozdíky jsou okouzlující rostliny s květy veselých barev a kořeněné vůně, se zajímavými, často modravě zbarvenými listy. Hodí se dobře do lemů i na okraje záhonů, ale také na skalky.

Hvozdík zahradní, tzv. karafiát (D. caryophyllus), je poměrně otužilý a vydrží kvést téměř po celou sezonu. Dobře roste na propustných půdách s přídavkem vápna, na zimu poslouží jako ochrana proti mrazu suché listí, sláma nebo kompost. Květy po odkvětu odstřihávejte. Karafiáty jsou oblíbeným dárkem.

Ve středověké Evropě byl karafiát (D. caryophyllus) oblíbený pro pestře zbarvené květy i sladkou, kořeněné vůni, kterou vydává.

Dříve než se k prostým Evropanům dostala orientální koření, přidávaly se květy karafiátu do pokrmů a používaly se i k ochucení vína nebo octa. Tyto staromódní rostliny kvetou od časného léta do pozdního podzimu a jsou odolné vůči mrazům.

Příbuzným karafiátu je další známý zahradní druh, hvozdík vousatý (D. barbatus), rozkvétající brzy zjara modravými nebo fialkově zbarvenými květy.

Hyacint východní (Hyacinthus orientalis)

Původním domovem těchto vonných rostlin je východní Středomoří a západní část Asie. Hyacinty vyrůstají z velkých cibulí, zabalených v nachově a bíle zbarvených šupinách. Rostlina mívá 4–6 protáhlých, jasně zelených listů, zakončených kápí. Kvete na jaře, květy jsou uspořádané ve válcovitých hroznech na konci hlavního stonku, který je vysoký 15–30 cm. U odrůd jsou květy bílé nebo v různých odstínech červené a modré. Bílé a modré hyacinty se hodí k tulipánům, protože výborně vyvažují jejich jasné a křiklavé barvy.

Table of Contents

Svět je plný květin

Květinová nauka