U útulku 5

Edgar Dutka

Copyright © Edgar Dutka, 2003, 2022

All rights reserved

Graphic design © Adéla Ťopková, 2022

ISBN 978-80-242-8040-0

„Pane předsedo, vy o těch dětech mluvíte, jako by to byli p-p-psi,“ řekla správkyně.

A skoro ani nekoktala.

„Za prvé – soudruhu, soudružko. Páni už nejsou.

A za druhé. Ano, jsou tam i děti. Ale převážně jsou tam nepřátelští psi,“ řekl předseda.

Sbohem, domove!

Bylo to divné. Neřekla „Kde ses tak dlouho toulal, spratku?“ ani vztekle „Nevíš, kdy se chodí domů?“. Ale ani neřekla, aby šel k sousedům. Nebo aby chvilku počkal venku ve tmě. Odchytla ho mezi otevřenými dveřmi, strčila mu něco do kapsy od bundy a zašeptala: „Utíkej!“ A tak utíkal. Zastavil se udýchaný až za rohem ulice, aby se opatrně podíval, jestli za ním někdo neběží, a snažil se pochopit, co se vlastně stalo. Už když se vracel domů, bylo mu nápadné, že nejen dvě sklepní okénka, ale i dokořán otevřená plechová dvířka jejich bytu vrhaly ven na betonový chodník pruhy světla. Bydleli ve sklepě vlastního domu, který postavil chlapcův děd, c. a k. strojvedoucí, jehož si chlapec pamatoval jen velmi matně. Hned po válce byt nahoře zabrala rodina komunistů, kterou vybombardovali Američani, a on, sestra a jejich matka se museli přestěhovat do sklepa. A teď ty sklepní okna i dokořán otevřené plechové dveře nějak divně svítily do tmy jejich ulice. Nebyla ještě noc, ale listopadové dny jsou krátké. Vítr celý den hnal těžké mraky po obloze tak rychle, že z nich nestačila spadnout ani kapka. A pod nimi teď byla tma. Na ulici nebylo živáčka a všechna okna domů byla temná, jako by v jejich ulici nikdo nebydlel. Jen staré holé stromy a suché listí, které se honilo po chodníku. Díval se na ta dvě rozsvícená sklepní okna a dokořán otevřené dveře od bytu, do kterého se teď nesměl vrátit, a pořád ničemu nerozuměl. Musela na něho číhat, proč by jinak byla u dveří, zrovna když se vracel domů? Jak procházel kolem nezatemněných oken, viděl, že po bytě chodí cizí lidé. Nějací chlapi, které neznal. A když mu matka strkala ten složený papír do kapsy, zahlédl přes její rameno, že dveře skříní v předsíni jsou dokořán a na podlaze se válejí kabáty a šaty. A na nich viděl pohozenou i matčinu stříbrnou lišku. Proto se na nic neptal, a když mu řekla, aby utíkal, tak utíkal.

Studený listopadový vítr neustával. Sedmiletý chlapec chodil temnými ulicemi špatně osvětlenými žlutými žárovkami na dřevěných sloupech nebo houpajícími se ve větru a jen slabě osvětlujícími kruh nedlážděné silnice a hrbaté chodníky pod nimi. V jejich ulici měli hladký betonový chodník, ale už za rohem byly chodníky z dlaždic nebo jen z cihel. Kolikrát si na nich skopl palec u nohy. Každé léto aspoň dvakrát. Ale teď naštěstí měl na sobě prošívanou bundu, kterou mu matka ušila na zimu, a baret, který mu taky ušila ze zbytku, když někde ztratil svoji oblíbenou kšiltovku. Zima mu nebyla. Jen cítil nepotlačitelnou úzkost. Byla to přesně ta, kterou dobře znal, když se se špatným svědomím vracel pozdě domů. Jenomže tentokrát ho svírala jaksi naopak, že se za tmy musí toulat ulicemi a nesmí domů. Sem tam potkával nějakého opozdilého chodce, temného zakuklence, nebo chlapa jedoucího na rozvrzaném bicyklu, který spěchal domů do světla a do tepla. I on měl v každé ulici nějakého kamaráda, ale nedovedl si představit, že by tam teď, pozdě večer, zazvonil. Co by jim řekl? Že nesmí domů? A tak dál chodil temnými liduprázdnými ulicemi. Když šel někdo proti němu, tak raději přešel na protější chodník, jako by právě tam měl namířeno, aby si někdo nemyslel, že neví, kam v té tmě jde. Jenomže ať se vydal kterýmkoliv směrem, k nádraží a podél cukrovarské vlečky, nebo naopak k řece a na Řádek, kam chodil do mateřské školky, vždy se přistihl, že se obloukem vrací domů.

Když se už poněkolikáté objevil na rohu jejich ulice, viděl, že okna jsou již zatemněna a dveře zavřeny. Deky na oknech nepropouštěly ani skulinku světla. Konečně všechno bylo jako vždycky. Utíkal domů. Už se nemohl dočkat, až bude sedět u stolu. Matka mu už určitě tužkou napsala úkol myš mlýn dům a on ho po večeři jenom inkoustem obtáhne a učitelka zase červeným inkoustem pod to napíše Nepředepisovat! Protože matka nesnese, aby chlapcovy myši byly na jednom řádku od největší do nejmenší a aby mlýn měl kličky zalité inkoustem. A pak jim – jemu a sestře! – bude vyprávět, co se vlastně dneska stalo. Ale kde byla sestra? Nejspíš jako vždycky. U kamarádky. Úplně na ni zapomněl. Budou si muset zahrát všichni dohromady Člověče, nezlob se a bude zase dobře.

Sotva sáhl na mosaznou kouli a otevřel plechová dvířka do sklepního bytu, věděl, že neštěstí ještě úplně nepominulo. Nevoněla večeře. Neozývaly se žádné hlasy. Nehrálo rádio ani nehrčel šicí stroj. Jen myš, která seděla na hromadě vyrabovaného šatstva ze skříní, utíkala se schovat pod bednu, ve které matka měla broušené sklo. I to se válelo po podlaze. Hned bylo vidět, že se v bedně někdo důkladně hrabal. A že se dostal až na dno. Ale uklízet se mu už nechtělo.

Když vešel do pokoje, sestra seděla na gauči pod oknem a nevěděla, co má říct. V pokoji bylo všechno vzhůru nohama, šuplík u stolku byl vysypaný na podlahu. I jeho aktovka byla vysypaná. Učebnice a sešity se válely po zemi. Tlustý perský koberec, který jejich jedinou místnost předěloval na větší obývák s kuchyňským sporákem a ložnici s jednou širší postelí a bílou litinovou vanou, ve které spával, když byl menší, byl stržen a ležel uprostřed místnosti. Nic nebylo jako dřív. I v tlumeném světle stolní lampy viděl, jak je sestra bílá v obličeji a že ani ona neví, co se vlastně stalo, ačkoliv byla o pět let starší než on.

„To je dost, že ses vrátil,“ řekla. Zdálo se, že se jí ulevilo.

„Kde je máti?“ zeptal se. To jediné ho zajímalo.

„No právě. Odvedli ji na policii.“

„Kdy se vrátí?“

„No právě. Oni řekli, že nevědí. Ale máti řekla, že se určitě vrátí. Do té doby to mám vzít za ni.“

„Vždyť neumíš vařit,“ řekl. A vytáhl složený papír, který mu matka strčila do kapsy, když ho posílala pryč. Na papíře byla napsaná nějaká básnička o svatém Václavovi, vévodovi české země. Nechápal, co na ní může být tak strašného, že mu ji matka tajně strčila do kapsy.

„Spal to,“ řekla sestra.

„Asi to neměli najít.“

„Hned to spal.“

Otevřel tedy dvířka vyhaslého sporáku a básničku spálil. Jestli to bylo něco důležitého, tak už to nikdy nenajdou, říkal si. Třeba si pro to přijdou?

Ten večer čekali dlouho do noci, ale matka se nevrátila. Čekali i celý příští den. Nepřišel vůbec nikdo. Dokonce ani kolem jejich oken celý den nikdo neprošel. Všechny v jejich ulici zachvátil strach, že i k nim přijdou a rozházejí jim byty a odvedou je na policii, říkal si. Jen proto, že se s nimi znali. Snědli zbytky, které našli ve skříňce na potraviny, a pustili se do kompotů. Teprve třetí den přijel někdo na rozhrkaném bicyklu, který postavil přímo před okno. Sestra šla otevřít. Neznámý mladík strčil sestře do ruky tašku, a aniž řekl slovo, naskočil na bicykl a šlápl do pedálů. Jak rychle se objevil, tak rychle i zmizel.

V tašce byl černý kastrol s pokličkou přepásanou gumičkou. Neznámý posel jim přivezl dvě pečená nadívaná holoubátka. Zase jeden den byli zachráněni. Nejhorší pro ně však byly večery, kdy začínalo být jasné, že se matka ten den už nevrátí. A potom to ticho. Byli zvyklí, že k nim chodila fůra lidí. Někteří dokonce byli přespolní, přespávali na zemi a pak zase zmizeli. A jiní přicházeli. Sousedka u nich v křesle pravidelně kojila svou nejmenší dceru a vyprávěla o všem možném. A on tajně okukoval ten velký, modrými žilkami prokvetlý prs a měl chuť si na něj sáhnout. A na Mikuláše se právě pod tím křeslem schovával, protože se strašně bál čerta s kožešinovou papachou, i když dobře věděl, že je to pekař, který denně vozil v nůši čerstvé housky do krámu paní Hanákové. Vždycky rachotil řetězem a byl ho plný byt, ale nikdy se ho nedotkl, kdežto matka ho občas dovedla seřezat i šňůrou od vařiče. A někdy zase všichni tři jeli do Lednice a chodili po parku a jezdili na lodičkách. Měli fůru přátel. A najednou se i přátelé bojí projít kolem oken, aby na ně nepadlo podezření, aby je taky neodvedli na policii, říkal si. Čtvrtý den už nikdo s ničím nepřijel.

„Co budeme dělat? Tady přece nemůžeme zůstat,“ řekla sestra.

„Já tady zůstanu. Já na ni počkám. Já nikam nepůjdu,“ řekl chlapec.

To bylo v poledne, když si uvařili horkou kávu a žvýkali tvrdé chlebové kurky, které sestra před matkou schovávala pod polštář a pak je tajně zahrabávala do popela. Jenomže odpoledne už bylo všechno jinak. Najednou se objevili dva úředníci, muž a žena. Muž byl tak vysoký, že se skoro nemohl protáhnout nízkými plechovými dvířky. Žena v černém kabátě byla naopak malá a baculatá. Museli se obléct a nastrkat si do tašky svoje prádlo, košile, šaty si vytáhli z hromady v předsíni a rozhlíželi se, co by si ještě měli vzít s sebou. Než se matka vrátí!

„Nic nepotřebujete,“ řekla žena v černém kabátě. „Pár dní zůstanete v Dětském domově, než se vyjasní, co s vámi.“

Vysoký muž v dlouhém plášti neřekl ani slovo. Jen se přísně rozhlížel. Najednou se ho bál, jako toho čerta s pekařskou nůší. Když všichni čtyři vyšli na ulici, muž zamkl dveře, zalepil je hnědou papírovou páskou a dal na ni několik razítek. Razítko i podušku zase strčil do kapsy. Když došli na roh ulice, chlapec se ještě ohlédl. V denním světle jejich dům vypadal úplně stejně jako všechny ostatní domy v sousedství. Vypadal, jako by v něm ještě pořád bydleli. Třeba se za pár dní všichni vrátíme, říkal si v duchu. A pořád si to opakoval, aby se nerozbrečel.

Nikdy o Dětském domově neslyšel. Dětský domov byl na druhém břehu, za řekou, ve slepé ulici zarostlé křovisky černého bezu.

„Nebojte se. Je tam fůra dětí. Bude se vám tam líbit,“ řekla žena v černém kabátě. Všiml si, že má na baculaté ruce velké zlaté prsteny. Po dvou na každém prstě. Muž celou cestu neřekl ani slovo. A on byl rád, že se opět rychle šeřilo a že je nikdo neuvidí, jak je vedou, aby se nemusel před známými a kamarády za to stydět.

Ukázalo se, že to nebyl žádný Dětský domov, ale starý dobrý útulek pro sirotky, který ti, co odvedli matku a nechtějí ji pustit domů, jenom přejmenovali na Dětský domov. Všiml si, že ten útulek, nebo ten Domov, je ve stejné ulici jako starobinec. A má číslo pět. To kdyby matku náhodou dřív pustili a ona je hledala.

Kdo jsem

„Já se jmenuju Ben Klen,“ řekl jsem.

„Penklen? A jak dál?“ řekl on.

Pokrčil jsem ramenama. Nikdy jsem se už dál nejmenoval.

„Jak ti říkají?“ řekl on.

„Doma mi říkali Bene,“ řekl jsem.

„Ahá! Už tomu rozumím. Ben Klen! Já jsem vůl, co?“ řekl on.

„To nevadí,“ řekl jsem.

Ten kluk se zařehtal. Měl takové malé zuby, jako ty myši, které jsme doma se sestrou chytali. Ale na rukách měl svaly jak žemle. Už chodil asi do měšťanky.

„A do které třídy chodíš?“

„Do druhé,“ řekl jsem.

„A učíš se dobře?“ řekl on.

„Nó,“ řekl jsem.

„Však počkej! Tady začneš propadat. To je tvoje sestra?“

Zakýval jsem hlavou, že ano. Ten kluk se po ní podíval a rukou si přejel po hlavě. Svaly se mu nafoukly ještě jednou tolik. Ten musí mět sílu, říkal jsem si.

„Jak se jmenuje?“ řekl najednou.

„Klaudia,“ řekl jsem.

„Klaudia? Co to máte za jména? Jak na to vaši přišli?“ Pokrčil jsem ramenama. To přece nemůžu vědět.

„A vy nemáte rodiče?“ řekl on.

„Jenom maminku,“ řekl jsem.

Chtělo se mně najednou brečet. Bylo mně moc líto, že tady musím stát s cizím klukem a povídat a nesmím jít zpátky domů.

„Je nemocná?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou. Slzy jsem měl na krajíčku. Bylo mně smutno. Nejraděj bych vyběhl a utíkal kolem řeky a kolem Žluté školy a kolem vodárny, ale doma je už stejnak zamčené. A dveře i okna zalepili a orazítkovali. A nikoho tam už nepustí.

„A to vás mama nechce nebo co?“ řekl zase ten kluk.

Nemohl jsem pořád nic říct, protože bych se rozbrečel a to jsem nechtěl. Maminka říkala, že se to na takového chlapa, jako jsem já, vůbec nesluší. Abych si to pamatoval. Musel jsem si tedy napřed utřít rukávem nos.

„Maminku nám zavřeli,“ řekl jsem. A nebrečel jsem.

„Politika?“ řekl on hnedka.

Pokrčil jsem ramenama. Nevěděl jsem, co to je. Doma jsem to někdy slyšel. Když někdo přišel na návštěvu. Co já vím, co to je? Jak to možu vědět. Byl jsem radši potichu.

„Nebo něco ukradla?“

„Né,“ řekl jsem. „Maminka nikomu nic neudělala. Maminka doma šila.“

„Byla jako švadlena,“ řekl on.

„Ona uměla všecko na světě,“ řekl jsem.

„Tak to byla určitě politika. Ale to je lepší, než kdyby se na vás vykašlala. Nic si z toho nedělej. Však ji zase pustí,“ řekl on, jak kdyby to byl fakt. Jak kdyby to určitě věděl.

„Ale já bych chtěl domů hned,“ řekl jsem.

Ten kluk se zase zařehtal a zmuchlal si v rukách vysvlečenou košilu. Teď mu zase ty žemle naskakovaly na obou rukách. Takové děsné svaly jsem v životě neviděl. Ten kdyby chtěl, ten by se odsud dostal hnedka. Komu by jednu majzl, tomu by urazil hlavu jak nic.

„Až se tady skamarádíš, tak si zvykneš. Tady je veselo. Nikdo se o tebe nestará, nemusíš se učit. Jenom musíš poslouchat vychovatelky a koktavou správkyni. Ale ty se beztak jenom dívají, jestli nemáš díru na prdeli nebo špinavé uši. Však sám uvidíš! No nic, tak jsem teda tvůj první kamarád. Marx,“ řekl on a podal mi ruku.

Byl jsem děsně rád, že mám hned takového kamaráda. Stiskl mi ruku, až jsem skoro zakňučel, takovou měl silu. A plácl mě po zádech. Takového kamaráda jsem ještě neměl. Nevěděl jsem, co mám říct. Ale on se smál, a tak jsem se smál taky. Vtom ale přišla baba bílá jak smrt a měla rozcuchané tmavé vlasy. Zastavila se mezi dveřima a začala křičet.

„Jak to, ž-ž-žeš to n-n-neudělal?“ řekla ta baba. A šla k tomu klukovi. K mojému kamarádovi Marxovi.

„Musel jsem si popovídat tady s Benem,“ řekl on.

„Ně-ně-něco jsem ti slíbila, že?“ A ta baba ho liskla po ksichtě, až to mlasklo. Celý zčervenal a zatínal pěsti. Svaly mu naskakovaly i na hubě. Už jsem viděl, jak to té koktavé babě vrátí. Ale on nic. Jenom se na ni chvilku díval. A potom se sehl.

„Já to ještě stihnu. Nemusíte mě liskat,“ řekl on. A zvedl přitom zmuchlanou košilu. A odešel. To v životě nepochopím. Já bych si to teda líbit nenechal. Měl takové svaly! Však počkejte, až budu mět takové žemle na rukách! Uvidíte, kdo jsem!

„A co ty tady okouníš?“ řekla ta koktavá baba. Vypadala jako bláznivá Francka Buchlovská, která běhá po městě a na každého huláká, protože to prý nemá v hlavě v pořádku. Pokrčil jsem ramenama. Neříkal jsem nic. Kdybych jí to řekl, tak bych nejspíš taky dostal takovou facku jako můj nový kamarád. Byl jsem radši potichu. Neříkal jsem teda nic.

Koupání

 „Jediný slušný kluk,“ říkala dycky Květa, když byla řeč o tom, jací jsou kluci sprosťáci, a přidržela mně hlavu na svojém pupku, jako kdyby byla moje maminka.

„Ty můj chlapečku, ty nikdy nebudeš takový. To je na tobě hned vidět.“ Říkala to, jak kdybych byl doopravdy nějaký její chlapeček, a nikdy jsem vůbec nic nemohl říct. Vyznamenání to pro mě teda nebylo.

Byla sobota odpoledne. To se dycky zatopí v koupelně pod kotlem a jak kdo je s úklidem hotový, tak se může jít okoupat. Poslední jdou akorát do jídelny, kde dycky smrdí čerstvě napastované linoleum a voní velké obložené chleby a čaj. Čaj teda nevoní. Čaj dýmá.

Ve sklepě Čangajšek rozbíjel velké balvany uhlí a já jsem je roznášel po pokojích. Mělo to být správně obráceně. Čangaja je o rok starší. Ale já se nemůžu v tom černém prachu hrabat, poněvadž mám popraskané ruky a teče mi z nich krev.

Vysypal jsem poslední dva kýble do bedny za kamna a zavřel jsem za sebou zádama. Naproti v koupelně se koupaly velké holky. Když jsem bouchl dveřima, bylo děsné ticho, a tak jsem zaslechl šplouchání vody. A nemohl jsem vůbec nic dělat, abych se nešel podívat. Nikdy jsem to neviděl. Kdo ví, jak to všecko vypadá, když holky na sobě nic nemají?

Postavil jsem kýble potichu na zem a po špičkách jsem se šel podívat, jestli někdo nejde po schodech nahoru. Potom jsem se díval klíčovou dírkou.

Božena stála ve vaně a drhla si hlavu. Byla tak namydlená, že nebylo vůbec nic vidět. Ale vůbec nic. Jenom takové černé štětky pod pažima a to můžu vidět barkde. Teda viděl jsem, že má taky takové ty cecky, ale ty nebyly skoro ani poznat. To když závodí a je na stadióně jenom v tričku a v plavkách, tak vidím o hodně víc.

Chvilku jsem zase poslouchal, jestli někdo nejde. Trošku jsem se bál, aby mě někdo nechytl. Ale na chodbě bylo úplné ticho. Měl jsem vlastně už jít, ale musel jsem se ještě jednou podívat. Musel a musel. Vůbec mně to nedalo.

Božena byla furt bílá a furt si drhla hlavu. Ale najednou si pustila sprchu a hnedka byla úplně nahatá. Ale úplně. To jsem teda ještě nikdy neviděl. Vlastně to nic nebylo, ale nemohl jsem skoro ani dýchat. To proto, že mně tlouklo srdce, jako když mám strach. Jako kdyby někdo do mě mlátil kladivem. Jů, to jsem teda ještě nikdy neviděl, říkal jsem si.

A hnedka jsem věděl, proč Tutela s Čangajou chodí v létě až na koupaliště, kde se musí platit za šatnu, když máme řeku padesát metrů od Domova. Dycky mně říkali, že jsem ještě malý vůl, ale nikdy neřekli proč. Teďka už vím. To jim teda povím. Teďka už budu chodit s nima. Je to děsná bašta, dívat se, jak vypadají lidi nahatí. Zvlášť Božena, která má černou bradku pod břichem…

„Ale ale!“ řekl kdosi za mnou. Hnedka jsem byl posraný strachy. „Tak ty taky,“ řekla Květa.

Začal jsem se třást a nemohl jsem mluvit. Děsně rychle jsem se začal červenat a cítil jsem, jak se potím. Bylo mně horko, jak kdybych seděl za kamnama. Nohy jsem měl najednou slabé jak hajzlový pavouk. Myslel jsem, že se hanbou propadnu. Ale furt nic. Jenom jsem se obrátil a čuměl jsem na zem.

„To jsem se teda v tobě pořádně zklamala, ty sprosťáku jeden, ty sprosťáku ošklivý! Fuj, že se nestydíš!“ řekla Květa. Tak jsem ji ještě nikdy neslyšel. Tak se mnou ještě nikdy nemluvila. Chtěl jsem jí něco říct. Chtěl jsem jí něco říct, ale ona šla pryč. A ani se na mě nepodívala.

Rafl jsem prázdné kýble a šel jsem. Všecko se ve mně zasukovalo a byl jsem jak praštěný. Stál jsem na schodech a skoro jsem brečel. Teďka musím utéct z Domova, říkal jsem si. Každý bude vědět, že jsem se díval, a každý se mně bude smát. Já tu hanbu nepřežiju. Když se mně budou smát, tak to nepřežiju. To je o moc horší než výprask. Musím utéct, říkal jsem si.

V okně drnčely úplně černé tabulky. Úplně černé jak noc. A venku fičel vítr. A venku byla zima jako v psírně. Kam bych mohl utéct, říkal jsem si. Nemůžu utéct. Nemám kam. Venku je zima jako v psírně.

Nahoře někdo práskl dveřima od koupelny. Škublo to se mnou jak nic. Zdrhl jsem do sklepa. Seděl jsem na špalku a jektal jsem zubama. Kdyby tak bylo léto. Jindá jsem dycky vymyslel takovou výmluvu, že na to skočila i správkyně. Já dycky něco vymyslím. Ale teďka se to nedá. Teďka je to taková hanba. Teďka je to něco jiného. Všichni se mně budou smát. Koupal jsem se až úplně poslední, poněvadž jsem chtěl přijít do jídelny až po večeři. Ale když jsem vešel, tak všechny holky ještě seděly u stolu. I Božena.