NEŽ VYBLEDNE DEN

Copyright © Kristína Hušeková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4352-7

Tento příběh vznikl na základě skutečných událostí

Prolog

Vystoupila jsem z vlaku na nádraží v rodném městečku. Překvapily mě hned dvě věci: fakt, že vlak přijel přesně podle jízdního řádu, a zima, která mě přinutila zapnout si bundu až po bradu. Tady v podhůří o jaru ještě ani neslyšeli, ačkoli podle kalendáře mělo být v plném rozpuku.

„Setkáme se pod základním kamenem,“ zachytila jsem náhodný útržek rozhovoru. Znělo to jako šifra, ale my domorodci jsme jí rozuměli. V městečku postavili novou stanici a základní kámen nebyl v základech, kde byste ho podle názvu očekávali, ale trčel zazděn uprostřed čelní stěny. Nesl hrdý nápis „Základní kámen“ a ukazoval, že něco je již od základů vzhůru nohama.

Vlak neměl zpoždění, nemusím tedy spěchat. Pomalým tempem jsem začala ukrajovat ze vzdálenosti mezi stanicí a bytem, který byl dlouhá léta mým domovem. Dnes na mě čekal prázdný. Připravený k prodeji.

Procházela jsem parkem u nádraží. Odjakživa byl plný krákajících, zlověstně vypadajících krkavců. Černých jako noční můry, protivných jako vlas na zubním kartáčku. Vedení města s nimi roky tvrdě bojovalo, používalo různé způsoby od drastického shazování hnízd až po sofistikované nasazení dravých ptáků. Ale nic se nezměnilo. Krkavci tu byli a budou, i když my už nebudeme, říkávala babička.

I městští šéfové nakonec dospěli ke stejnému závěru. Kapitulovali a dali vybudovat přes kritickou zónu zastřešené chodníky, aby ochránili lidi před exkrementy padajícími z oblohy. Krkavci zvítězili a jejich říše v korunách stromů se rozrostla. Paradoxně mě to teď těšilo. Kdyby tam nebyli, něco by mi do skládačky dětství chybělo.

Došla jsem na náměstí. Z kavárny se na ulici vyplazila neodolatelná vůně, ovinula mě svými příjemně aromatickými chapadly a vtáhla dovnitř. Ani jsem se nebránila. Do setkání s realitním agentem zbývalo něco přes hodinu, měla jsem tedy dost času dát si kávu.

Máma měla kávu ráda až do chvíle, kdy přestala rozlišovat, co zrovna pije nebo jí. Svět jídla se pro ni scvrkl na dvě kategorie: tohle mi chutná a tohle mi nechutná. Nejedlý zbytek světa se, naopak, rozšířil. Jeho hranice se staly nejasnými, přelévaly se jako měňavka a ztrácely rozměry.

Dopila jsem kávu. Čas jít.

•

Byt byl prázdný, po maminčině smrti jsme ho vyklidili. Bylo náročné probírat se předměty, které nesly stopy jejích rukou. Ačkoliv bez ní ty věci ztratily své opodstatnění, měla jsem iracionální pocit, že pokud se jich dotknu, setřu poslední známky její existence na tomto světě. Z celého zařízení nakonec zůstala jen jediná židle uprostřed obývacího pokoje. Nepatrný ostrůvek původního domova. Sedla jsem si. Co tak něco zakousnout dřív, než přijde realiťák? Vzala jsem si jídlo na cestu, ale jaksi jsem se zdráhala vybalit ho tady.

Vzpomněla jsem si na mámu. Ke konci života dospěla do fáze, kdy už nikoho nepoznávala a nic ji nezajímalo. Její život se devalvoval na konzumaci jídla.

Zvonek u dveří mě vrátil do současnosti.

Realitní agent byl profesionál. Zbytečně se nezdržoval. Sepsal smlouvu, prošel se po bytě, nafotil jednotlivé místnosti.

„Budu vás průběžně informovat,“ ujistil mě a byl pryč.

Zůstala jsem sama v prázdném bytě. Naposledy, protože pokud se prodej podaří, už nemám důvod sem chodit. Procházela jsem po opuštěných místnostech. Něco v nich přece muselo zůstat, nějaké nehmotné stopy, myšlenky, fluidum, cokoliv. Desetiletí života mezi těmito zdmi přece musela něco zanechat!

Necítila jsem však nic. Jen prázdno.

Kdy to vlastně všechno začalo?

1. KAPITOLA

Kdy to začalo

Jestlipak víte, který zvuk je nejprotivnější? Nedávno jsem objevila anketu, kde hledali odpověď na tuto otázku. Mým favoritem byla vrtačka u zubaře, ale nakonec zvítězil budík. Mohl by k lidem promlouvat byť andělským hlasem, nic by to na jeho neoblíbenosti nezměnilo.

Dnes ráno jsem si na to vzpomněla, když se ozval svou rytmickou melodií. Okamžitě jsem ho umlčela, zahrabala se zpět do peřin a usnula, což mělo za následek hektický start nového dne. Bez snídaně a bez mejkapu jsem utíkala do práce, ale nepříjemnostem jsem přesto neutekla. Potvrdila se stará pravda, že problémy se zpravidla neobjevují ojediněle, ale přicházejí družně, ruku v ruce, jako dobře sehraný kolektiv. Zmeškala jsem ranní pracovní poradu a nedošla jsem včas ani na dohodnutou schůzku s klientem.

A aby toho shonu nebylo málo, každou chvíli mi zvonil telefon. Nemusela jsem se ani podívat na displej, abych věděla, kdo volá. Máma se chystala na pomaturitní setkání, přípravu v ničem nepodceňovala a podrobně se mnou konzultovala všechny detaily. Já jsem chápala výjimečnost situace, vždyť setkání po šedesáti letech je vzácná událost, ona však odmítala pochopit, že když jsem v práci, nemůžu se věnovat výhradně problematice její garderoby. Naše priority byly v té chvíli diametrálně odlišné.

„Emko, chci se s tebou poradit, jestli si můžu vzít ty šaty s bordurou, co jsem si koupila minulé léto… Nosí se to ještě? A nebude mi v nich chladno, když mají krátký rukáv?“

Zachmuřeně jsem se dívala na telefon. Po kolikáté mi dnes volá? Má sedmdesát devět let a chystá se, jako by šla na svatbu za družičku. Je pochopitelné, že chce vypadat co nejlépe, ale už to trochu přehání.

Vzápětí jsem se v duchu za tyto myšlenky pokárala. Vždyť pro ni je to událost roku! Přestala jsem se mračit na telefon a usmála se. Podle psychologů úsměv při telefonování pomáhá navodit přívětivý tón. Nevím, jestli to skutečně funguje, ale aspoň jsem měla dobrý pocit, že se snažím.

„Ano, mami, ty šaty jsou vhodné. Vypadáš v nich elegantně a chladno ti nebude, vždyť je jen začátek září,“ ujistila jsem ji. „A teď promiň, musím běžet, čeká na mě klient.“

„Jistě, já úplně zapomněla, že jsi v práci. To víš, když je člověk v důchodu, ani neví, jaký je den.“

Máma byla v penzi už dlouho. Vplula do klidných důchodových vod na den přesně, jakmile dovršila patřičný věk. Zdůvodňovala to tím, že se musí starat o otce, který byl vážně nemocný. Já jsem tehdy už doma nebydlela, po ukončení studia jsem se vdala a s manželem jsme se usadili ve Vyšném, což bylo téměř na opačném konci republiky.

Když táta umřel, navrhla jsem jí, aby prodala svůj byt ve Lhotě a přestěhovala se k nám, abychom byli spolu. Odmítla.

„Víš, Emko, téměř celý svůj život jsem prožila v tomhle městě. Na hřbitově jsou pohřbeni moji rodiče i manžel, žijí tady moji známí, už bych si těžko zvykala jinde.“

Byla jako starý strom, který zapustil kořeny a rostl dlouho na jednom místě. Takový se už nedá přesadit. A pokud to přece jen zkusíme, začne chřadnout a vysychat, až nakonec zahyne.

„A co kdybychom vyměnili tvůj byt za menší? Tenhle je pro tebe zbytečně velký, když v něm žiješ sama, i poplatky jsou vysoké. Tobě by úplně stačil jednopokojový, případně dvoupokojový.“

„Máš pravdu, ale když já mám tolik věcí… Kam bych to všechno dala?“

Její byt, to byly skříně napěchované k prasknutí a police přecpané nejrůznějšími drobnostmi. Říkávala, že nic nemáme vyhazovat, protože jednou to možná budeme potřebovat, ale to nebyl hlavní důvod jejího sběratelství. Obklopovala se věcmi, které pro ni měly emocionální hodnotu. Představovaly skrytý odkaz na určitou etapu života, zhmotňovaly vzpomínky.

Povzdechla jsem si a dost necitlivě prohlásila:

„Musela bys je částečně zlikvidovat, do menšího bytu prostě nemůžeš přestěhovat všechno.“

„Zlikvidovat – to jako vyhodit?“

V jejím hlase zaznělo varování, ale já ho přehlédla.

„Jiná možnost asi není.“

Rozčílila se.

„To se ti podobá! Ničeho si nevážíš, nic pro tebe nemá cenu, všechno bys jen vyhazovala! Já tu mám cenné rodinné památky a těch se nevzdám! Zapamatuj si to! Raději budu platit za zbytečně velký byt, ale ty vzácné věci zachovám!“

Hodnota těch vzácných věcí však byla relativní. Pro ni byla důležitou i vysušená kytice květů, která dávno ztratila barvu i vůni, ale dostala ji, když šla poprvé do tanečních. V jejích očích jedinečná památka, ve skutečnosti bezcenná hromádka zhnědlých lístečků a suchých stonků.

A tak všechno zůstalo, jak bylo. Naše rodina se postupně rozrůstala, narodil se nám syn Viktor a později k němu přibyla dcerka Natálka. Vzájemně jsme se navštěvovali, děti u ní trávily prázdniny, i ona k nám často jezdívala. Roky plynuly, děti dospěly, my zase zestárli. Naše vzájemné návštěvy byly stále vzácnější, ale o to častěji jsme si telefonovaly.

•

A zase vyzvání.

„Emko, nemohla bys mi poradit něco proti vráskám? Koupila jsem si takový speciální krém, v reklamě tvrdili, že spolehlivě vyhladí obličej. Používám ho už tři týdny a nic. Neznáš něco účinnějšího? Přece nemůžu jít na to setkání jako vrásčitá stará bába!“

Tlačilo se mi na jazyk, že ona přece je stará bába, ale ovládla jsem se.

„Máš sedmdesát devět let, nemůžeš vypadat jako dívenka! Vrásky k tvému věku holt patří. A neboj se, nebudeš jediná, všichni tam budete vrásčití.“

Typická máma. Vždy upravená, vymóděná, účes od kadeřnice – byla jako vystřižená z módního časopisu. Na svůj věk vypadala výborně, lidé tomu nechtěli věřit, když se dozvěděli, kolik je jí let.

Bezděčně jsem se podívala do zrcadla. Už mám vrásky, přestože jsem o generaci mladší. Snad abych vyzkoušela ten krém…

•

„Tak co, jak bylo?“ volám jí po setkání. „Dostala ses domů v pořádku?“

Městečko, kde kdysi studovala, bylo vzdáleno jen padesát kilometrů od Lhoty, ale pro člověka v jejím věku i to byla velká cesta.

„Ano, vše jsem zvládla! A víš co? Z dívek jsem byla jediná, která chodila bez berle či hole,“ pochlubila se.

Nestihla jsem ani projevit údiv, že o osmdesátiletých dámách mluví jako o dívkách, hned pokračovala:

„Překvapilo mě, jak ti moji spolužáci zestárli.“

Polkla jsem netaktní poznámku, že ani ona neomládla, a prozíravě jsem to raději nekomentovala.

„Sešli jsme se před školou,“ vyprávěla dál. „Představ si, naše gymnázium pořád ještě funguje! Ale školní dvůr není takový, jaký si ho pamatuju. Kdysi tam byla oblíbená promenáda, teď jsou tam sportovní hřiště.“

Tón jejího hlasu svědčil o tom, že hřiště rozhodně pokazila podobu školního dvora. V představách jsem se vrátila o šest desetiletí dozadu a viděla zmíněnou promenádu jejíma očima: chichotající se dívky, mládenci snažící se upoutat jejich pozornost, první zamilované pohledy, letmý dotyk rukou… A najednou jsou tu hřiště, mládež běhá a skáče. Inu, současnost nepřeje romantice. Časy promenád zmizely v nenávratnu.

„Naše třída byla na poschodí. Vyšli jsme nahoru…“

Stará schodiště mají paměť. I to zdejší si pamatovalo stopy jejich kroků, neslo je dodnes, přes desetiletí, která od té doby uplynula. Jejich nohy ho poznamenaly, zapsaly se do lety sešlapaného povrchu a oni teď zase kráčeli ve svých dávných šlépějích.

„Po šedesáti letech jsme zase seděli na svých místech, tak jako kdysi. Za mnou sedával Josef, měl dlouhé nohy a pořád je natahoval pod mou židli, každou chvíli jsem o ně zakopávala. Tak jsme si zavzpomínali…“

Zmlkla, zřejmě měla tu scénu před očima. Pokračovala ve vyprávění až po chvíli. Z jejích slov bylo cítit nostalgii po časech, kdy byli mladí a patřil jim svět, vše před nimi bylo krásné a nadějné, zítřek znamenal něco nového a vzrušujícího, mohli plánovat, vymýšlet, snít, nic se jim nezdálo nemožné. Teď tam seděli staříci a stařenky, pro které život ztratil příchuť vzrušení. Vyčerpali vše, co jim osud nadělil. V něčem uspěli, v něčem selhali, pokud někoho na jeho životní pouti štěstí obešlo, už ho asi nepotká.

Minutou ticha uctili spolužáky, kteří se setkání nedožili. Na závěr si zazpívali Gaudeamus. Radujme se tedy, pokud jsme mladí, vyzpěvovali třaslavými hlasy šedovlasí absolventi.

A pak opustili školu. Před šedesáti lety z ní vylétli plni elánu, rozletěli se do života nedočkavě jako ptáčata po opuštění hnízda. Teď se odebrali opatrnými stařeckými kroky do nedaleké restaurace, kde měli rezervovaný stůl.

•

Z jejích vět proudil stesk tak intenzivně, že se přenesl i na mě. Na okamžik mi bylo osmdesát let a cítila jsem se rezignovaně, dotýkal se mě smutek a pohlcovala prázdnota.

„No co, bylo to hezké, zavzpomínat na staré časy. Škoda jen, že jsem pak musela dlouho čekat na autobus do Lhoty.“

„A to nikdo nejel tvým směrem, aby tě svezl?“

„Ano, jel. Jeden spolužák. Ale nemohla jsem s ním přece jet, ještě by si ostatní mysleli, že jsme se dali dohromady.“

Měla jsem co dělat, abych se ovládla a nevyprskla smíchy. Nechtěla jsem mámu urazit, ale jak může někdo v jejím věku takhle uvažovat? Vypadalo to, že fyzický a mentální věk už u ní nejdou ruku v ruce, ale že se právě rozešly.

•

Za týden mi volala a nadšeně oznamovala:

„Představ si, Emko, přišly mi poštou fotografie z našeho setkání. Jeden spolužák nás fotil. A dokonce,“ ztišila hlas téměř do šepotu, „dokonce mi napsal i báseň. A takový krásný dopis, přečtu ti z něho kousek.“

Začala číst sentimentální věty jako z červené knihovny o tom, jak je šťastný, že ji po letech potkal, že byla jeho studentskou láskou a pořád jí zůstala. Pro něj je prý stejně krásná a srdce mu při pohledu na ni buší jako před lety.

Zaskočilo mě to. Milostný dopis v jejich věku? Musela jsem se ujistit.

„Maminko, ten pán byl tvým spolužákem?“

„Ano, Emko. To je ten Josef, co seděl za mnou.“

„Ten, který měl dlouhé nohy a pořád je cpal pod tvou židli?“

„Ano, to je on.“

V jeho věku bych neočekávala citové výlevy jako v pubertě… Zřejmě budu muset změnit své představy o stáří.

Pak jsem na to zapomněla. Měla jsem dost svých starostí a romantický dopis jsem pustila z hlavy.

Jenže to byl jenom začátek. V každém dalším telefonátu mi máma nadšeně hlásila, že opět dostala dopis od dotyčného spolužáka a četla mi z něj úryvky. Žasla jsem. Jako by se kolo času otočilo do protisměru a vrátilo je o šedesát let zpátky. A já jsem se nemohla rozhodnout, zda je to komické, nebo dojemné, když se dva staří lidé chovají jako čerstvě zamilovaní gymnazisté.

Nezůstalo však pouze u dopisů.

„Pepa napsal, že mě přijede navštívit. Možná bys mi mohla poradit nějaký dobrý koláč, který bych upekla? Něco speciálního, vždyť víš…“

Okamžitě se mi vybavila chvíle, když jsem na besídce ve škole, do které chodily naše děti, získala hrdý titul „Nejsladší máma roku“ za moučník, který jsem tehdy donesla. To bude ten pravý! Hned jsem jí nadiktovala recept.

•

Den po avizované návštěvě jsem byla zvědavá, jak to dopadlo. Zavolala jsem jí.

„Ahoj, mami! Jak se máš? Ten koláč se ti povedl?“

„To jsi ty, Emko… Děkuji, všechno je v pořádku,“ její hlas zněl jaksi divně. Mluvila oficiálním tónem jako mluvčí na tiskové konferenci.

„A co návštěva?“

„Návštěva, no ano, všechno je v pořádku,“ opakovala a tehdy jsem zaslechla v pozadí zvuky. Někdo jedl a cinkal příborem.

Pan Josef tam překvapivě stále byl. Jeho návštěva tedy nespočívala pouze v posezení u kávy, sentimentálních vzpomínkách na studentské časy a prohlížení starých fotek. Až dosud jsem si myslela, že mámu dobře znám a dokážu předvídat její chování, ale potvrdilo se mi, že každý člověk má v sobě nějaké neprobádané území…

•

Uplynul týden. Uvažovala jsem, co upéct na víkend, a vzpomněla jsem si, že během mé poslední návštěvy ve Lhotě jsem u máminy sousedky, paní Jurské, ochutnala výborný zákusek. Paní Jurská byla přívětivá starší dáma, typ člověka, se kterým se dá donekonečna debatovat o čemkoli. Nerozpakovala jsem se tedy a zavolala jí.

Jakmile jsem řekla, kvůli čemu volám, vyhrkla potěšeně:

„Ten zákusek je opravdu dobrý, hned vám nadiktuju recept. Mám ho právě po ruce, i vaše maminka ho ode mě chtěla. Víte, pro tu návštěvu.“

Překvapilo mě to.

„Ale ona chtěla recept ode mě a říkala, že ten koláček upekla, že se jí povedl…“

„To ano, ale ten pán byl tady celý týden, ona vařila a pekla každý den.“

Celý týden? Ona vařila a pekla každý den?Překvapením mi obočí vyletělo téměř až po linii vlasů.

Takže máma si našla přítele a já se opět nemohla rozhodnout, zda je to komické, nebo dojemné. Po otcově smrti žila dlouho sama, protože se odmítla přestěhovat k nám. Samota je ubíjející, takže pokud si rozumějí, proč ne? I když v jejich letech to není běžné, ale vzácné.

•

Stala se zvláštní věc. Od chvíle, kdy pan Josef začal chodit na návštěvy, o něm máma přestala mluvit. Ani ho nezmínila, jako by vůbec neexistoval. Když jsem na něj zavedla řeč, odpověděla neurčitě a vyhýbavě. Nerozuměla jsem obratu v jejím chování a zneklidňovalo mě to. Určitě to něco znamenalo, jen jsem tomu nedokázala přijít na kloub. O Josefově přítomnosti jsem se dozvídala pouze z nepřímých náznaků.

„Emko, včera večer jsem byla na koncertu. Účinkovaly děti z umělecké školy, bylo to krásné!“

„Tys byla večer na koncertu?“ žasla jsem. „Už léta jsi po setmění nevytáhla paty z domu, protože ses bála, že tě někdo přepadne, a teď sis troufla?“

„No, víš… Nebyla jsem sama…“

Jindy mi zase volala:

„Emko, jak se připravuje plněná paprika? Ještě nikdy jsem to nedělala.“

„A proč chceš najednou dělat plněnou papriku? Pokud vím, nesnášíš ji.“

„To je pravda,“ cítila jsem v jejím hlase rozpaky, „ale přijede mi návštěva a je to její oblíbené jídlo.“

V dalším telefonátu se zase ptala:

„Emko, je pravda, že přes ty internety je možné zjistit příjezd i odjezd vlaku?“

„Ano, potřebuješ něco?“

Úplně jsem viděla, jak se ošívá.

„Víš, má přijet kamarádka z Pardubic, někdy kolem desáté. Chci na ni počkat na stanici, tak bych potřebovala vědět, kdy přesně ten vlak přijede…“

Příjezd onoho vlaku jsem jí samozřejmě zjistila, cítila jsem se ale trapně. V Pardubicích neměla žádnou kamarádku, nicméně někde v okolí Pardubic žil Josef. Vymýšlela si a zatloukala jako nějaká teenagerka, která má rande a nechce, aby se o tom dozvěděli rodiče. Nač ty tajnosti? Jejímu chování jsem rozuměla stále méně. Jaksi se mi začínala vzdalovat.

•

Zdálo se mi, že dny plynou stále rychleji, zřejmě proto, že byly stále kratší. Jednoho dne v nákupním centru mě překvapil usměvavý Santa Claus, který nabízel toaletní papír s vyobrazením Santy Clause. Už jsem viděla Santu na talíři i hrnečku, na tričkách i svetrech, šplhajícího po žebříku na balkon i visícího na laně z okna, ale záchodový papír?! Chudák Santa, tohle si opravdu nezasloužil.

Znamenalo to však, že se nebezpečně blíží Vánoce.

Máma je každý rok trávila u nás, pokládala jsem tedy za samozřejmé, že ji pozvu i letos. Dosud ji pozvání vždy potěšilo a spontánně souhlasila, ale tentokrát váhala.

„Já nevím… Snad že bych k vám přišla…?“

„Ty o tom přemýšlíš? Jasně že přijedeš, přece nebudeš o Vánocích sama…“ zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že je i jiná možnost – ale to snad ne! Vánoce jsou přece rodinné svátky, měli bychom je strávit spolu jako rodina!

„Ale když já nemůžu cestovat sama…“ pokračovala.

Už několik let odmítala jezdit vlakem či autobusem. Zdůvodňovala to tím, že nedokáže nastoupit, protože je to vysoko, je to složité, je to nebezpečné, cestou by se jí mohlo udělat špatně a ještě milion jiných důvodů, znala jsem je všechny nazpaměť.

„Maminko, vždyť víš, že pro tebe vždy přijedeme autem. Viktor s tím počítá, doveze tě k nám a pak i zpátky,“ ujistila jsem ji.

„Tak dobře, já teda přijedu,“ souhlasila. Znělo to neochotně a bez špetky radosti.

Nebo se mi to jen zdálo?

•

Potěšilo mě, když zavolal Ivan, můj manžel, že je na letišti a za chvíli odlétá domů. Pracoval v nadnárodní společnosti a během roku býval dlouhodobě v zahraničí, ale na svátky se vždy snažil být s námi.

Nakonec po předvánočním shonu nastala ta chvíle, kdy v bytě zavonělo jehličí a cukroví, zavládl klid a pohoda. Ivan stihl letadlo a přijel domů včas, Viktor přivezl mámu ze Lhoty. Všechno bylo, jak má být, Vánoce mohly začít.

Na Štědrý den už od rána přicházela vánoční přání. Mámu překvapivě zajímala. Pokaždé, když telefon zacinkal, přinesla mi ho a chtěla vědět, kdo a co píše. Ona mobil nikdy neměla, zřejmě proto ji fascinoval. Hleděla na displej a nechápavě kroutila hlavou.

„To už nikdo neposílá vánoční pohledy?“ ptala se.

„Někdo možná ano,“ připustila jsem.

„Kdysi jich před svátky bývala plná poštovní schránka,“ vzpomínala. „Rozložila jsem je na stůl, přehlížela a těšila se, kolik lidí si na nás vzpomnělo. A kontrolovala jsem, jestli jsem všem těm lidem i já napsala,“ dodala pragmaticky.

„Takže to bylo něco jako vzájemná výměna pohlednic?“ divila se Natálka.

„Možná to tak vypadalo,“ zamyslela se máma. „Ale zároveň to byla zpráva, že dotyčný člověk je naživu a myslí na nás. Pokud nám někdo léta psal a náhle se odmlčel, bylo to znamení, že se stalo něco špatného…“

Opět zacinkal telefon. Vánoční přání bylo napsáno staromódním, květnatým stylem, podepsané pouze iniciálami. Přečetla jsem ho, zamyslela se a došla k závěru, že to bude omyl, protože člověka s takovými iniciálami neznám.

Máma na ně však živě zareagovala.

„Ukaž, ukaž!“ vyrvala mi telefon z ruky. „A víš, že by to mohl být Pepa?“

Tehdy jsem pochopila její neobvyklý zájem o zprávy. Od rána čekala na tohle konkrétní přání. Její překvapení bylo předstírané a nepříliš přesvědčivé. Věděla, že je to on, pouze dělala, jako že jí to právě přišlo na mysl.

„Ale odkud by měl Josef moje číslo?“ namítala jsem.

„No… Já mu ho dala,“ přiznala se rozpačitě.

„Tys mu dala moje soukromé číslo? Cizímu člověku? Vždyť jsem tě už několikrát prosila, abys moje číslo nedávala cizím lidem!“