© Jan Bauer, 2021

ISBN 978-80-242-7134-7

Motto

Vešel tehdy do přísloví, že bez krále českého nikdo nemůže vyřídit své záležitosti. Koho chce, povýší, koho nechce, sám zdeptá. Bůh ho totiž naplnil takovou milostí, že ho lidé a všechna knížata uctívali s nesmírnou láskou a nazývali králem míru.

Beneš Krabice z Weitmile

v Kronice pražského kostela o Janovi Lucemburském

1. kapitola

Král český, markrabě moravský a hrabě lucemburský Jan se zamračil a nevlídným zrakem pohlédl na ty dva starce, které si pozval do Prahy, aby mu poradili. Ale čeho se od nich dočkal? Povýšených naučení, lehce ironických vět, shovívavých úsměvů, zatímco tři stovky jejich těžkooděnců se utábořily za Jelením příkopem a až sem do oken budovy purkrabství doléhal jejich křik a třesk zbraní, jak se z dlouhé chvíle cvičili k boji. Už to, že králi nezbylo, než bydlet v nevelké a pro panovníka nepříliš důstojné budově purkrabství, kde to páchlo vlhkostí a koňským hnojem z přilehlých stájí, bylo velice nepříjemné a ponižující. Cožpak však může za to, že královský palác při svatbě krále Václava II. s polskou princeznou Eliškou Rejčkou vyhořel? Jan se musel v duchu pousmát v představě, jaká to asi musela být bujná oslava, že při ní chytla takřka půlka hradu plamenem. Možná právě po tomto zážitku začala Václavova dcera z prvního manželství a nyní Janova manželka Eliška svou nevlastní matku Rejčku přímo zuřivě nesnášet. Vždyť podle ní ta polská kuběna nejenže omámila jejího otce, ale také nepřímo způsobila zničení dříve pyšného paláce, který se, dnes bez střechy a se svými očazenými zdmi a prázdnými okny, proměnil v pochmurnou ruinu.

„Posloucháš nás vůbec, Jene?“ připomenul se králi jeden z těch dvou starců, bělovlasý mohučský arcibiskup Petr z Aspeltu. To především on způsobil, že na Janově hlavě spočinula česká královská koruna, a snad právě proto se na mladého Lucemburka dodnes dívá jako na sotva odrostlého kluka a hovoří s ním shovívavým tónem, jakým se mluvívá se vzpurným a tvrdohlavým dítětem. To druhý z pozvaných starců, Janův strýc, trevírský arcibiskup Balduin, ho přece jen bere jako dospělého muže. Snad je to dáno tím, že sám má do opravdu stařeckého věku ještě daleko. Nicméně i on přece nosí sutanu purpurové barvy, na kadeřavé hlavě s vyholenou tonzurou mu sedí rovněž purpurový biret a svým vznešeným a povýšeným chováním se nijak neliší od Petra z Aspeltu. Jak by pak král Jan nemohl považovat i Balduina za starce?

Ve skutečnosti na oba církevní hodnostáře a říšské kurfiřty trochu žárlil. Ach, jak by si přál umět se chovat jako oni! Chodit pomalým vznešeným krokem s hlavou pyšně vztyčenou, používat důstojná gesta velkých vladařů a pohlížet na lidi, s nimiž se stýká, jako na odporný a nepříjemný hmyz. Oj, jak by to asi zapůsobilo na ty pyšné a zludračelé české pány, na namyšlené a loupežnickým způsobům přivyklé kupčíky, na celou tu nevycválanou chásku, kterou nadmíru oplývá tato česká země, kde se podivnou shodou náhod a snad i z vůle boží stal králem! Třeba by si ho pak víc vážili, víc ho poslouchali, víc se mu klaněli. Jenže když o tom tak Jan rozvažoval, vůbec si tím nebyl jist. Všiml si však, že se zdejší šlechtici chovají k oběma arcibiskupům přece jen s výrazně větší úctou. Tolik si nevyskakují a častěji uctivě sklánějí hlavy. Zdá se, že přece jen nejsou takoví barbaři, takoví pohané, jak by se dalo usuzovat z jejich chování vůči Janovi. Nicméně ani v případě Petra a Balduina si neodpouštějí postranní ironické poznámky na adresu těch nevítaných cizinců. A to Petr přece už dříve radil králi Václavovi II. a českým jazykem vládl docela obstojně. Těm zatroleným Čechům to však nestačilo. Pro ně zůstal jen namyšleným cizákem.

„Děkuji vám oběma, tobě vážený strýčku a tobě, pane arcibiskupe,“ odhodlal se konečně král Jan k odpovědi. Nebyl si jist, zda jeho oslovení obou hodnostářů je dost uctivé, ale konečně on je králem a sám rozhoduje o dostatečné uctivosti oslovení. „Nicméně s českými pány se moc v dobrém, jak navrhujete, vyjít nedá. Co horšího, sami mezi sebou vedou spory často hraničící s válkami. Jak rozhodnout, zda je v právu Vilém Zajíc z Valdeka nebo Jindřich z Lipé? A jak pochopit takového Petra z Rožmberka, který lavíruje mezi oběma a navenek předstírá věrnost svému králi.“

Balduin se mírně pousmál. Tentokrát to však kupodivu nebyl povýšený, ale naopak vlídný úsměv, plný pochopení pro starosti mladého krále.

„Milý Jene,“ oslovil ho stejně, jako ho oslovoval v dobách, když ještě žil Janův otec a Balduinův bratr Jindřich, který se z pouhého hraběte vyšvihl až na římského císaře. „Předstírej, že je považuješ za své nejlepší přátele. Nic tak neoklame, jako navenek projevovaná srdečnost. Co si v takovém případě o tobě pomyslí čeští páni? Že jsi ještě naivní mladík, který nedokáže prohlédnout jejich intriky, a oni tak snáze zvýší svoji moc. Ve skutečnosti ty tak nastražíš léčku jim, oni pak před tebou odkryjí svoje záměry a ty na ně můžeš ve vhodné chvíli udeřit autoritou tvého královského majestátu.“

Tyhle řeči se sice dobře poslouchaly, ale Jan měl daleko k tomu, aby se dokázal podle nich chovat. Už měl na jazyku peprnou odpověď svému strýci, ale včas se zadržel a jen se tiše zeptal: „Jak bys to, drahý Balduine, dělal ty?“

Místo strýčka však na otázku odpověděl Petr z Aspeltu: „Drahý Jene, nic tak nepotěší mužské srdce jako bujará zábava. Což třeba uspořádat pro české pány rytířský turnaj a pozvat k němu i šlechtice ze Saska a z Bavor?“

Jan si rázem vzpomněl, jak před časem uspořádal takový turnaj přímo na Velkém rynku Většího Města pražského. Dopadlo to prachšpatně. Vybral si příliš bujného koně, který ho po nárazu soupeřova dřevce do sedla shodil na zem a král tak k pobavení ostatních měl co dělat, aby se na blátivé zemi vyhnul koňským kopytům. Taková potupa!

Balduin si všiml, jak tvář mladého krále při zmínce o turnaji nápadně znachověla a honem si pospíšil s dalším návrhem: „A co takhle pozvat přední české pány na štvanici do královského hvozdu?“

Jan se na chvíli zamyslel a pak odpověděl otázkou: „Myslíš si, strýčku, že by se na takovou štvanici dostavili všichni?“

„Musíš se postarat, aby přijeli ti nejmocnější z nich, kteří budou považovat svoje pozvání za zvláštní poctu. K nim se pak přidají i ti méně významní šlechtici, všichni ti zemánci a rytíři, kteří se rádi hřejí v záři známých, bohatých a mocných,“ vysvětloval Balduin.

„Což o to, mne samotného by lákala taková divoká štvanice, při níž se tak snadno zapomíná na všelijaká obyčejná trápení,“ dumal nahlas král Jan.

Petr z Aspeltu měl sice na jazyku štiplavou reakci, jaké že může mít mladý Lucemburk trápení, ale raději ji spolkl. Byl do Prahy pozván, aby radil a ne aby rýpal a dráždil. Věděl, že Jan je při svém mládí občas až nadmíru prchlivý a vůbec nestál o hádku s tímto ještě zpola chlapcem.

„Dobrá, pozvu české pány na svůj královský hrad Křivoklát. Dám příkaz svému lovčímu Hynkovi z Bukové a křivoklátskému purkrabímu Markvartu ze Srubce, aby připravili vše potřebné, zejména pak bohatou hostinu na závěr štvanice. Musí tam být nejen dost pečeně, ale také piva a vína.“ Král se při představě spousty jídla a pití spokojeně pousmál. „A vy, vzácní páni arcibiskupové, se nechcete přidat?“

„Ach, milý Jene, nehodí se, aby církevní hodnostáři štvali jeleny. Tuhle zábavu musíme oželet,“ bránil se Balduin.

„Navíc jsme už staří a pak, naše přítomnost by jen kazila zábavu,“ dodal Petr z Aspeltu.

„Asi máte pravdu,“ opatrně souhlasil král Jan a v duchu si představil, co by asi oba arcibiskupové říkali, kdyby si mu náhodou při hostině sedla na klín nějaká mladá a bujná číšnice, které purkrabí Markvart jistě také najme. Ach, to by bylo výčitek kvůli bezbožnému chování a žalob královně Elišce. Dobře, že je s dětmi na hradě Mělníku. Zbytečně by jen kazila zábavu. Jan si spokojeně zamnul rukama. Jen co arcibiskupové odejdou, zavolá písaře, aby sepsal pozvání pro všechny české pány. A běda tomu, kdo by si snad troufal na Křivoklát nepřijet!

„Ještě něco bych ti chtěl, synu, říci,“ ozval se ještě strýc Balduin. „Pamatuj na to, co ti říkal tvůj otec Jindřich, když jsme dojednávali tvou svatbu s Eliškou, dcerou českého krále Václava II.“

„Otec mi toho říkal hodně. Nemohu si pamatovat všechno.“

„Můj zvěčnělý bratr a tvůj otec Jindřich, dej mu Bůh věčnou slávu a blaženost na nebesích, se zpočátku rozpakoval dát souhlas s tvou svatbou s Eliškou. Tvrdil, že lidé v české zemi nemají příliš dobré mravy a v křesťanském světě je provází pověst královrahů. Zabili přece bratra tvé manželky Václava III., po něm pak i Rudolfa Habsburského a jistě se najdou leckteří, kteří půjdou i po tobě. Proto na sebe dávej pozor!“

„No dovol, strýčku? Kdo by si troufal vztáhnout ruku na svého krále,“ ohradil se Jan.

„Jen aby ses nespletl. Není to dlouho, co jsi nechal uvrhnout do vězení pana Jindřicha z Lipé kvůli jeho údajné zradě,“ připomněl Petr z Aspeltu.

„Ale tehdy jsem se mýlil. Pan z Lipé se stal obětí intriky, vše jsme si vzájemně vysvětlili a v současnosti ke mně nechová žádnou zášť.“

„Tím lépe, milý synu,“ usmál se Balduin. „Nyní nám dovol, abychom se vzdálili. Budeme se modlit za tvou pevnou vládu v Čechách a za zdar všeho, co podnikáš.“

„Ctění otcové, to bude od vás laskavé,“ lehce se arcibiskupům uklonil král Jan. V duchu si však řekl, že už má rad od těch starců plné zuby. Ať se raději modlí, on chce vládnout sám a po svém.

2. kapitola

Sotva se dole u řeky Mže zaleskly krunýře a zbraně mužů králova doprovodu, ozvalo se z ochozu nejvyšší věže hradu Křivoklátu slavnostní troubení trubačů. Vřeštivý zvuk trubek se rozléhal nad korunami stromů a pronikal snad až do nejzapadlejšího kouta hvozdu. Jan Lucemburský sice chtěl na nejvýznamnější ze svých loveckých hradů přijet zcela nenápadně, ale teď, když slyšel fanfáry na svou počest, ucítil jakési vnitřní uspokojení, hrdost a pýchu. Hned se důstojně narovnal v sedle, přitáhl svému koni uzdu, aby zpomalil jeho kroky, a rozhlédl se po své družině. Pochopitelně v ní nechyběl Jindřich z Lipé, který byl po věznění na hradě Týřově znovu vzat na milost a dočkal se navrácení úřadu královského podkomořího, jeho už dospělý syn Čeněk z Lipé, dále Jindřich z Klingenberka, Dieter z Castellu a Albrecht z Hohenlohe, sice původcem cizinci, leč na málokoho se mohl panovník tak spolehnout jako právě na ně, dále byl v jeho průvodu Jan z Dobrušky, Heřman z Jablonného, Vok z Kravař a královský lovčí Hynek z Bukové. Spolu s nimi cválala asi dvacítka zbrojnošů v červenobílých kabátcích a špičatých přilbách. Jejich krky chránily drátěné límce, a zatímco v levé ruce drželi otěže svých koní, v pravé třímali dlouhá kopí s červenobílými praporky. Ostatní čeští páni, kteří přijali královo pozvání na Křivoklát, buď už byli na hradě přítomni, nebo se jejich příjezd čekal v nejbližších hodinách.

Křivoklátský purkrabí Markvart ze Srubce byl z králova rozhodnutí sezvat na hrad tolik panstva a uspořádat pro ně v královském hvozdu štvanici na jeleny značně nesvůj. Cožpak o jeleny v okolních lesích nebyla nouze, stejně tak sudů s vínem bylo dost a o pivo se postaral sládek hradního pivovaru se svými pomocníky, vrásky však purkrabímu přidělávala starost, kam všechny šlechtice a jejich sluhy a zbrojnoše uloží. Hrad za poslední léta poněkud zchátral, v komnatách se rozlézala plíseň, usadil se v nich nepříjemný hmyz a proháněly se tu myši. Markvart sice nařídil celé hradní posádce, aby vše uvedla do přijatelného stavu, leč ne vše se dalo v krátké době stihnout. Tajně doufal, že zdaleka nepřijedou všichni, ale v tomto ohledu ho jeho odhad zklamal. Už před dvěma dny dorazil Vilém Zajíc z Valdeka, jemuž intrika k odstranění Jindřicha z Lipé sice nevyšla, ale král na něho kupodivu nezanevřel a jmenoval ho do úřadu nejvyššího maršálka. Krátce po něm přijeli dva páni s růží v erbu, Vilém z Landštejna, jenž se pyšnil stříbrnou růží, kdežto nejvyšší komorník Petr z Rožmberka, pán na Krumlově, růží červenou. A teď přijížděl další z těch bojovných kohoutků na malém českém hnojišti, Jindřich z Lipé. Markvart už se předem obával vzájemných jedovatostí, hádek a sporů, k nimž by mohlo mezi nimi dojít. Už viděl ten kyselý úsměv pana Zajíce z Valdeka, až spatří oba pány z Lipé. Cožpak z krumlovského velmože Petra strach neměl. Tenhle nadmíru mazaný pán dokázal vyjít s každým. Ovšem musel k tomu mít dobrou vůli, a pokud ji neměl, dokázal se chovat tak nepříjemně, že bylo lepší se mu raději klidit z cesty. Hodně se teď vedly řeči o jeho nadcházející svatbě s vdovou po králi Václavovi III. mladičkou Violou z rodu těšínských vévodů. Prý ji domluvila Janova manželka královna Eliška, když Violku vytáhla z jakéhosi moravského ženského kláštera. Jenže královna vdova údajně svými častými zbožnými půsty zhubla natolik, že se navzdory svému mládí proměnila ve vyzáblou stařenu. Copak asi pan Petr řekne na tento královský dárek? Markvart si rozhodně nepřál být v jeho kůži a v ničem mu ani trochu nezáviděl.

Ale to už se na příjezdové cestě zvedl prach a v čele průvodu jezdců se objevil praporečník nesoucí červenou korouhev s bílým dvouocasým lvem, erbem českých králů. Hned za ním jel sám král Jan v červeném plášti sepjatém pod krkem velkou stříbrnou sponou, červená byla též čabraka pokrývající jeho koně, kterou zdobily hned dva erby, český a lucemburský s červeným tentokrát jednoocasým lvem na modro-bíle pruhovaném poli. Po panovníkově boku se nesl v lesklém brnění Jindřich z Lipé, který ho svou vysokou postavou mírně převyšoval. Purkrabí Markvart se zachmuřil. Copak asi řekne pan Zajíc z Valdeka, až uvidí krále a pana Jindřicha v tak důvěrné blízkosti? Snad bude lepší, když jezdci hned po průjezdu hradní bránou sesednou a panu Zajíci se nenaskytne pro něho tak nežádoucí pohled.

Markvart vykročil k padacímu mostu, aby krále a ostatní zdvořile uvítal. Z ochozu věže znovu zazněly fanfáry, Lucemburk se pootočil po Dieterovi z Castellu, cosi mu řekl německy, ale jeho slova zanikla v hlaholu trub. Kopyta koní zabubnovala po padacím mostě a purkrabí musel před přijíždějícími spěšně ustoupit až na první nádvoří. Čekající Vilém Zajíc si samozřejmě všiml Jindřicha z Lipé a zatvářil se nadmíru kysele. Staronový královský podkomoří seskočil ze svého koně, nevěnoval panu Zajíci jediný pohled, zato spolu s Markvartem podržel králi jeho hřebce, aby mohl snadněji sesednout. Přihlížející Vilém z Landštejna se naklonil ke svému příbuznému Petrovi z Rožmberka a tiše utrousil: „Jen aby se oba z toho královského kluka neposrali! Musejí mu podržet hřebce, jako by byl nemohoucím starcem.“

„Nech toho, Viléme,“ napomenul ho Petr. „Třeba má Lucemburk už něco upito. Pamatuješ, jak ho málem ušlapali koně, když spadl na zem při turnaji na pražském Velkém rynku?“

„Náš Jan si na rytíře jenom rád hraje. Ve skutečnosti má k němu daleko,“ s úšklebkem jedovatě odvětil pan z Landštejna a pak už jen mlčky sledoval, jak purkrabí Markvart obřadně vítá krále.

Však si také Jan Lucemburský příjezd na Křivoklát náležitě užíval. Pyšně se přede všemi natřásal jako holub na bidýlku, na všechny strany rozdával milostivé úsměvy, pokynem pravice pozdravil Rožmberka i Viléma z Landštejna, který sice po straně pronášel na královu adresu sžíravé poznámky, ale tváří v tvář se mu zdvořile klaněl a dokonce před ním vyloudil servilní úsměv. Jan už dávno nebyl tím nezkušeným mladíčkem jako v době, kdy přijel poprvé do Čech, a dokázal podobné úsměvy prohlédnout. Stále se však pro jistotu držel svých věrných, tedy Jindřicha z Klingenberka, Dietera z Castellu a Albrechta z Hohenlohe. Tahle trojice cizinců obklopovala českého krále takřka jako jeho tělesná stráž, navíc to byli přátelé nezištní, kteří nebažili po zemských úřadech a prebendách, ale brali svůj pobyt v Českém království jako jedno velké dobrodružství, a ctili pravidla pravého rytířství, což se o většině domácích pánů říci nedalo. Však ne náhodou je Jan vzal s sebou na chystanou štvanici. Stále měl na paměti slova svého otce císaře Jindřicha o tom, že Češi jsou národem královrahů. Dodnes nikdo nevypátral, kdo vedl dýku, která v Olomouci smrtelně zranila mladičkého krále Václava III., stejně tak se neví, kdo před Horažďovicemi podal otrávené víno králi Rudolfovi Habsburskému, řečenému Kaše. Zřejmě ne náhodou se českým patronem a svatým přímluvcem na nebesích stal kníže Václav, kterého zabil jeho vlastní bratr Boleslav, aby se sám zmocnil knížecího stolce. Tohle krvavé dědictví těm zatraceným Čechům nikdo neodpáře.

„Milosti, mohu ti nabídnout víno? Mám tu pravé rýnské,“ přitočil se ke králi s lákavým návrhem purkrabí Markvart. Dieter z Castellu, který k nim stál nejblíže, ihned pocítil vyprahlost svých úst, a proto se také k Markvratově nabídce pohotově vyjádřil:

„Purkrabí, žízeň máme věru všichni, nejen náš milostivý panovník.“

K jeho zklamání však král Jan zavrtěl hlavou: „Je mi líto, milý Dietře, že tě zklamu, a tobě, purkrabí, děkuji za nabídku. Však tvé rýnské rádi ochutnáme zítra večer po štvanici. Nyní si pouze přeji být uveden do svých komnat. Jsem po cestě poněkud unaven. A pošli za mnou mého lovčího Hynka!“

„Jak si přeješ, Milosti.“ Markvart se zdvořile uklonil, kdežto Dieter a stejně tak Jindřich z Klingenberka a Albrecht z Hohenlohe smutně protáhli tváře.

„Když dovolíte, vzácní páni,“ ozval se za jejich zády královský podkomoří Jindřich z Lipé, „já bych vás na číši pozvat mohl.“

„Když nezůstaneme jen u jediné,“ usmál se na něho Albrecht z Hohenlohe, „pak tvé pozvání, pane z Lipé, přijímáme rádi.“

Král Jan už jejich rozhovor neslyšel, protože Markvart ho vedl do jeho komnat v hlavním křídle hradu.

„Budeš si přát koupel, Milosti?“

„Jistě,“ za chůze odvětil panovník a dodal: „Nejprve však za mnou pošli lovčího.“

Klenutá chodba byla dlouhá a studená, ale v královské ložnici už plápolal oheň v krbu a Jan k němu přistoupil, aby si ohřál ruce. Venku sice panoval poměrně teplý večer, ale uvnitř kamenného hradu ho roztřásla zima. Na chvíli zatoužil být doma v rodném Lucemburku, kde hrady bývaly pohodlnější a příjemnější. Nu což, bude to muset vydržet. Slíbil oběma arcibiskupům, že se vynasnaží, aby měl s českými pány ty nejlepší možné vztahy, a zítřejší štvanice byla možná prostředkem k jejich nastolení. Nebo ne? Na tuhle otázku zatím nenalézal odpověď. Ale byl mladý a mládí mívá sklon k optimismu, k tomu, aby očekávalo věci spíše dobré a šťastné. Nicméně za dobu svého kralování v české zemi se Jan naučil jisté obezřetnosti a právě ta ho vedla k tomu, aby se zcela důvěrně sešel s královským lovčím Hynkem z Bukové.

„Přál sis se mnou hovořit, Milosti?“

Muž v zeleném plášti se před králem obřadně uklonil. Lucemburk si ho pozorně prohlížel přimhouřenýma očima a zprvu neodpovídal. Hynkovi bylo asi třicet let, jeho tvář vroubil nazrzlý vous, měl nápadně široká ramena a na opasku zavěšený lovecký tesák, symbol svého úřadu.

„Ach ano,“ přikývl Jan konečně, jako kdyby se probral z náhlého zamyšlení. „Jen jsem se chtěl přesvědčit, zda je na zítřejší štvanici vše důkladně připraveno.“

„Samozřejmě, Milosti. Je to má povinnost a co víc, jsem pyšný na to, že mi byla příprava této královské štvanice svěřena. Je to pro mne pocta.“

Moc mluví, pomyslel si Lucemburk, ale navenek roztáhl ústa k přátelskému úsměvu. „Víš ty co, lovčí? Napadla mne taková hříčka. Chtěl bych uvést pozvané pány v omyl a tebe poctít. Jak vidím, ty nosíš zelený plášť. Budeš ho mít také zítra při štvanici?“

„Samozřejmě, Milosti.“

„Ne, tentokrát uděláme změnu. Jako zvláštní poctu ti pro zítřejší štvanici propůjčuji svůj královský červený plášť.“

Hynkův pohled zabloudil na okovanou truhlici, na níž zmíněný plášť ležel.

„To myslíš vážně, Milosti? Není to žert?“

„Jak pro koho,“ usmál se král Jan. „Tvůj zelený plášť si ovšem od tebe vypůjčím. Souhlasíš?“

Hynek se rozpačitě podrbal ve vousech: „Milosti, tvůj královský příkaz samozřejmě musím splnit.“

„Nic nemusíš. Prostě pro zítřek přijmeš můj královský plášť a budeš si toho vážit.“

„Jistě, Milosti.“ Lovčí zvedl červený plášť z truhlice.

„Počkej, nespěchej,“ zarazil ho král. „Na oplátku ty mně půjčíš svůj zelený plášť.“

„Ach ano, Milosti.“ Hynek z Bukové zase odložil královský plášť zpátky na truhlici, odepjal stříbrnou sponu svého zeleného pláště, svlékl ho a s úklonou opatrně podal králi. Teprve poté si zase vzal královský červený plášť.

„Schválně, hned si zkus, jak ti bude slušet,“ vyzval ho Lucemburk.

Lovčí si s viditelným ostychem navlékl plášť a v rozpacích se podíval na krále.

„Vida, rázem vypadáš zcela jinak,“ usmál se Jan. „Myslím, že by sis zasloužil významnější úřad, než je úřad lovčího. V mém plášti vypadáš jako někdo velmi důležitý a významný.“

„Děkuji, Milosti.“ Hynek se lehce zapýřil a najednou nevěděl, co říci.

„Ale raději teď můj plášť svlékni a obleč si ho až zítra ráno, kdy vyrazíme na štvanici. Pojedeš jako první.“

„Vím,“ přikývl lovčí. „To je moje povinnost.“

„Pojedeš v červeném plášti jako král štvanice,“ ušklíbnul se Lucemburk. „A teď jdi, chci být sám.“

Hynek se znovu uklonil a s červeným pláštěm pod paží opustil královu komnatu.

Jan si zatím pobaveně prohlížel zelený plášť lovčího, v němž se hodlal účastnit štvanice. „Však si vás vyzkouším, mí věrní a oddaní čeští páni,“ tiše zamumlal jen pro sebe a ze zdobené cínové konvice naplnil vínem číši posetou skleněnými perličkami. Mírně se napil a usoudil, že pije pravé rýnské, ačkoliv ve skutečnosti použité hrozny zrály na svazích pod Mělníkem, věnným hradem českých královen.

3. kapitola

Ráno byla obloha nad hradem Křivoklátem šmolkově modrá a zcela bez mráčků a na nádvoří se už ozýval štěkot velkých loveckých psů. Psovodi, kteří je drželi na dlouhých kožených opratích, s nimi měli plné ruce práce. Užuž to vypadalo, že se jim vyškubnou a sami se vyřítí k hradní bráně, aby se co nejdříve o překot hnali královským hvozdem. Také koně nedočkavě pofrkávali a jejich jezdci se je snažili trochu zklidnit. Ne příliš, jen maličko, protože je čekala divoká jízda mezi statnými buky, vzrostlými jedlemi a houštinami a pro nadcházející lov byla žádoucí co největší rychlost.

Konečně se na nádvoří objevil sám král Jan. Na jeho hezké osmahlé tváři s trochu výraznějším orlím nosem bylo znát, že je mu teprve něco málo přes dvacet let. Modré oči se zdály dychtivě zářit v očekávání nadcházející štvanice a lehce nakadeřené dlouhé světlé vlasy mu v jitřním vánku mírně povlávaly kolem hlavy. Pozdravil přítomné šlechtice pozvednutím pravé ruky a s potěšením si vyslechl ze všech stran se ozývající volání: „Vivat rex!“ Napadlo ho, zda to není pouze předstírané, zda si čeští páni jen nehrají na oddané služebníky svého krále, ale pochybovačné myšlenky, jimiž ho občas zlomyslně nahlodávala jeho choť Eliška či mohučský arcibiskup Petr z Aspeltu, raději vypudil z hlavy. Nač si bude kazit tento krásný den, kdy ho čeká vzrušující vyražení při lovecké štvanici?

Jan byl dobrým jezdcem, od útlého mládí ho učili sedět v sedle a zvládat koně v jakékoliv situaci. To, že při rytířském klání, které před krátkým časem uspořádal na Velkém rynku Většího Města pražského, spadl z koně, byla spíše nepříjemná náhoda než důkaz jeho nešikovnosti. Vždyť sebelepší jezdec může mít někdy slabší okamžiky. Navíc, nic vás lépe nepoučí než vlastní chyby. Pokud si je ovšem uvědomíte a pro příště se jich snažíte vyvarovat. A Jan rozhodně učenlivý byl. Jeho otec Jindřich VII., někdejší císař, se o něj v tomto ohledu dokázal postarat. Nejenže mu poskytl ty nejlepší učitele, ale sám mu mohl být vzorem. Ve srovnání s otcem mu většina českých pánů připadala jako naprostí hlupáci, byť hlupáci notně vychytralí.

Král Jan si všiml, jak se na něj obracejí tváře všech přítomných. Zdálo se, že nikdo z významných českých pánů nechybí. Na nádvoří už byli Jindřich z Lipé se synem Čeňkem, další z Ronovců Hynek Berka z Dubé, samozřejmě tu byli Vilém Zajíc z Valdeka, Petr z Rožmberka, Vilém z Landštejna, Vok z Kravař, Bohuslav z Michalovic, Raimund z Lichtenburka, zkrátka na krále teď zvědavě hleděl celý výkvět české šlechty. Jana jejich pohledy přímo vybízely k tomu, aby se předvedl více než jindy. Do sedla hnědého hřebce, kterého mu přivedl podkoní Jetřich, se vyhoupl sám bez cizí pomoci, narovnal záda a velitelsky zvedl pravou ruku.

„Mí věrní čeští páni,“ hlasitě zvolal a na nádvoří to zašumělo. Nebylo divu, vždyť o věrnosti většiny přítomných se dalo s úspěchem pochybovat. Petra z Rožmberka napadlo, zda král jen nepapouškuje to, k čemu ho navedli Petr z Aspeltu a Balduin Lucemburský. Znal poměry na královském dvoře natolik, aby věděl, že Jan si dá poradit jen od těchto dvou arcibiskupů. Dříve se mu snažila radit i královna Eliška. Už proto, že byla o plné čtyři roky starší. Jenže Jan nikdy nestál o babské rady a nesnášel, když se mu něco snažila vnutit žena, která má být spíše poslušná muže svého, jak to připomínají epištoly svatého Pavla.

„Pozval jsem vás na svůj hrad Křivoklát,“ pokračoval Jan ze sedla svého hřebce, „abychom zde při královské štvanici a lovecké zábavě zapomněli na to, co nás rozděluje, a posílili to, co nás spojuje. Tedy blaho tohoto království!“

Jindřich z Lipé zakřičel chraplavým hlasem „Vivat rex!“ a Petr z Rožmberka, Vilém Zajíc z Valdeka a všichni ostatní to po něm s různou mírou nadšení a hlasitosti opakovali. Alespoň to jako nadšení vypadalo.

Jan za volání poděkoval mírným pozvednutím pravé ruky v kožené rukavici a pátravě se rozhlédl, zda uvidí královského lovčího Hynka. Zakrátko ho skutečně spatřil poblíž hlavní brány v sedle grošovaného koně. Jak slíbil, měl na sobě králův červený plášť. Jan se pousmál. On sám si lovčího zelený plášť nevzal. Protentokrát si vybral krátký kožený kabátec opatřený lucemburským erbem. Bylo to oblečení nenápadné, nikterak honosné, v němž snadno splynul s ostatními lovci. Od chvíle, kdy se ocitl v sedle, hořel napětím. Ani ne tak v očekávání divoké štvanice a omamného vzrušení, které přinášel nadcházející lov. Čekal, že někde mezi všemi těmi vznešenými českými pány je někdo, kdo se ho pokusí zabít. Někdo, kdo se bude orientovat podle jeho obvyklého červeného pláště, který si protentokrát oblékl lovčí Hynek.

Jistě, všichni ho na nádvoří viděli v krátkém koženém kabátci. Bylo však pravděpodobné, že až začne štvanice, král si přes kabátec přehodí červený plášť a stane se tak pro případného vraha snadným terčem. Královská štvanice se změní ve štvanici na krále. Tak to alespoň Jan předpokládal. Netušil, kdo se ho pokusí zabít. Nemohl vyloučit nikoho. Ani Jindřicha z Lipé, který se může chtít pomstít za neoprávněné uvěznění na hradě Týřově, ani Viléma Zajíce z Valdeka, jenž po zinscenovaném komplotu proti panu Jindřichovi upadl v nemilost, ani Petra z Rožmberka, za královými zády vyjednávajícího s vévodou Fridrichem Habsburským. Když o tom tak Jan uvažoval, snad každý z českých pánů měl nějaký důvod být s ním nespokojen a pokusit se mu sáhnout na život. Znovu si připomněl slova svého otce o tom, že Češi jsou národem královrahů. Dnes by se to mohlo opět prokázat. Proto byl Jan ostražitý. Z lovčího Hynka udělal bez jeho vědomí náhradní terč tím, že mu půjčil svůj honosný červený plášť. Předsevzal si, že pro tentokrát nepropadne lovecké vášni, bude se držet stranou a bedlivě sledovat ostatní lovce. Stejně jako oni měl u sedla zavěšenou krátkou loveckou kuši, nebude však střílet po pádícím jelenovi, ale možná bude muset zbraň použít v sebeobraně na některého ze svých loveckých druhů. Jan se snažil zachovat si chladnou hlavu. Jen klid, možná jsou jeho podezření bezpředmětná, ale třeba bude muset sáhnout nejen po kuši, ale i po svém meči z damascénské oceli. Nadechnul se, ucítil pach koní a zesilující vůni borové pryskyřice. Trubači zatroubili, psi se nedočkavě rozštěkali a jezdci hromadně o překot vyrazili z hradní brány. Jistě nebude dlouho trvat a vyplaší prvního jelena. A pak začne štvanice.