Přeložila Blanka Stárková

EL AMOR EN LOS TIEMPOS DEL CÓLERA

Copyright c Gabriel García Márquez, 1985

and Heirs of Gabriel García Márquez

Translation c Blanka Stárková, 2003

ISBN 978-80-207-2071-9

Mé Mercedes, jak jinak

Stoupají výš tyto končiny,

už mají svou korunovanou bohyni.

Leandro Díaz

Bylo to prostě tak: vůně hořkých mandlí mu vždycky připomínala osud zbraňovaných lásek. Doktor Juvenal Urbino ji ucítil, hned jak vkročil do domu, dosud zšeřelého, kam byl naléhavě povolán k případu, který pro něho ztratil naléhavost už před mnoha lety. Antilský utečenec Jeremiah de Saint-Amour, jeho nejmilosrdnější soupeř v šachu, válečný invalida a dětský fotograf, se spasil před mukami paměti vonnými výpary kyanidu.

Mrtvé tělo, zakryté přikrývkou, našel na polním lůžku, na němž fotograf vždycky spával, poblíž taburetky s miskou, která posloužila k odpaření jedu. Na podlaze, uvázáno k noze kavalce, leželo tělo velké černé dogy se sněžnou hrudí a vedle něj berle. V dusném a neuspořádaném pokojíku, který sloužil zároveň jako ložnice i laboratoř, se teprve začínalo jasnit, jak otevřeným oknem pronikala záře časného rána, ale i tohle světlo stačilo, aby doktor Urbino okamžitě rozpoznal majestát smrti. Ostatní okna byla přelepena černým papírem a všechny skuliny a škvíry utěsněny hadry, takže místnost, beztak přecpaná, působila ještě tísnivěji. Na velkém pultu se hromadila spousta lahviček a flakonů bez štítku. Pod obyčejnou lampou zastíněnou červeným papírem se nacházely dvě oprýskané plechové misky; třetí, ta na ustalovač, stála u mrtvoly. Všude se povalovaly staré noviny a časopisy, haldy skleněných desek s negativy, pochroumané kusy nábytku, ale čísi pečlivá ruka dbala o to, aby se na tom všem neusazoval prach. Průvan z okna sice pročistil vzduch, avšak pro toho, kdo by jej dokázal rozeznat, v něm stále doutnal vláhy hořkomandlový oharek nešťastných lásek. Doktor Juvenal Urbino, ač dalek nějakých věšteckých předtuch, si nejednou pomyslil, že tohle není to pravé místo, kde by se dalo umřít v milosti Boží, časem se však ustálil v názoru, že ve zdejším výstředním nepořádku se možná zračí nějaký zašifrovaný úradek Boží prozřetelnosti.

Policejní komisař s mladičkým studentem medicíny, který v městském špitále vykonával soudní praxi, stačili ještě před příchodem doktora Urbina místnost vyvětrat a zakrýt mrtvolu. Pozdravili ho s obřadností, která tentokrát vyjadřovala spíše soustrast nežli úctu, neboť nikomu nebyla utajena míra lékařova přátelství s Jeremiahem de Saint-Amour. Věhlasný mistr stiskl oběma pravici, jako odjakživa každému ze svých žáků před začátkem každodenní přednášky z všeobecné klinické medicíny, načež bříšky ukazováku a palce uchopil lem přikrývky, jako by bral do štipky květ, a s posvátnou zdrženlivostí píď po pídi odhalil mrtvé tělo. Nebožtík byl úplně nahý, tuhý a zkroucený, oči měl otevřené a tělo zmodralé a byl o dobrých padesát let starší než předešlého večera. Zornice měl průzračné, vousy a vlasy zežloutlé a na břiše se mu klikatila stará jizva po ráně, kterou kdosi sešil baličskými uzly. Svalstvo na trupu a pažích měl vypracované jako galejník, jak zabíral berlemi, jeho bezbranné nohy se však podobaly nohám siroty. Doktor Juvenal Urbino ho chvíli pozoroval a srdce se mu přitom sevřelo jako málokdy za ta dlouhá léta jeho jalového zápasu se smrtí.

„Tak vidíš, ty troubo,“ řekl mu. „To nejhorší máš za sebou.“ Zase ho zakryl a opět nabyl své akademické důstojnosti. Minulého roku, kdy se na počest jeho osmdesátých narozenin konaly třídenní oficiální oslavy, se v děkovném proslovu znovu vzepřel pokušení zanechat praxe. „Na odpočinek budu mít času dost, až jednou umřu, ale tuhle možnost prozatím nemám v plánu,“ řekl tehdy. Sice stále hůře slyšel na pravé ucho a při chůzi se opíral o hůl se stříbrnou rukojetí, aby zamaskoval vratkost kroku, ale ve svém lněném obleku s dvojitým zlatým řetízkem v knoflíkové dírce se pořád nosil jako za junáckých let. Pasteurovský plnovous perleťového odstínu a vlasy téže barvy, přepečlivě uhlazené a rozdělené uprostřed dokonalou pěšinkou, věrně zrcadlily jeho povahu. Stále znepokojivější erozi paměti se snažil vyrovnávat poznámkami chvatně načrtávanými na útržky papíru, jenomže papírky se mu vždycky pomíchaly ve všech kapsách, sdílejíce osud lékařských nástrojů, lahviček s léky a různých jiných předmětů, beznadějně zpřeházených v přecpaném kufříku. Požíval pověsti nejstaršího a nejosvícenějšího lékaře ve městě, jakož i muže nejvytříbenějšího zevnějšku, avšak jeho příliš okázalá učenost i pramálo bezelstný způsob, jakým užíval moci svého jména, mu vynášely méně náklonnosti, než si zasloužil.

Komisaři a praktikantovi dal rychlé a přesné pokyny. Pitva není nutná. Z pachu v domě se dá bezpečně usoudit, že příčinou smrti byly výpary kyanidu aktivovaného v misce nějakou kyselinou užívanou ve fotografii, a v těchhle věcech se Jeremiah de Saint-Amour příliš dobře vyznal, než aby se mu to stalo náhodou. Komisař se pokusil něco namítnout, doktor Urbino ho však umlčel výpadem, který přesně odpovídal jeho způsobům: „Nezapomeňte, že úmrtní list podepisuji já.“ Mladý lékař se neubránil rozčarování: ještě nikdy se mu nepoštěstilo prostudovat si účinky cyankáli na mrtvole. Doktora Juvenala Urbina zprvu překvapilo, že si ho na lékařské fakultě dosud nevšiml, ale vzápětí si to vysvětlil mladíkovým andským přízvukem a jeho snadným ruměncem: zřejmě teprve nedávno přijel do města. „Za pár dní vám určitě dá příležitost nějaký ten blázen, co mu přeskočilo z lásky,“ řekl, a teprve teď si uvědomil, že má před sebou prvního sebevraha, který, až kam jeho paměť sahala, se neotrávil kyanidem z nešťastné lásky. V obvyklém tónu jeho hlasu se cosi změnilo.

„Až ho budete mít před sebou, dobře si všimněte jedné věci,“ řekl praktikantovi. „Obyčejně mívají písek v srdci.“

Na komisaře pak mluvil, jako by hovořil s nějakým podřízeným. Přikázal mu, ať obejdou běžný úřední postup, aby se pohřeb mohl konat ještě téhož dne odpoledne, a to v co největší tichosti. „Později si promluvím se starostou,“ řekl. Věděl, že Jeremiahovi de Saint-Amour, který se vyznačoval bytostnou střídmostí přírodního člověka, vynášela jeho umělecká dovednost mnohem víc, než kolik k živobytí potřeboval, a vyvozoval z toho, že někde v zásuvce tady v domě musí být dost peněz na pohřeb.

„Ale jestli je nenajdete, nevadí,“ řekl. „Beru všechno na sebe.“ Novinářům měli oznámit, že fotograf skonal přirozenou smrtí, ačkoli tahle zpráva, jak si říkal, je určitě nebude zajímat. „Když to bude nutné, promluvím si s guvernérem,“ řekl. Komisař, dbalý a skromný úředník, věděl, že mistrova neoblomnost v úředních záležitostech přivádí k zoufalství i jeho nejbližší přátele, a překvapilo ho, jak snadno pomíjí všechna zákonná ustanovení, jen aby pohřeb uspíšil. Jedině na rozmluvu s arcibiskupem ohledně uložení Jeremiaha de Saint-Amour do svěcené půdy nepřistoupil; rozmrzelý vlastní neomaleností, pokusil se o omluvu.

„Povídá se, že nebožtík byl hotový světec,“ řekl.

„Něco ještě podivuhodnějšího,“ řekl doktor Urbino: „Byl to světec ateista. Ale takové už jsou věci Boží.“

Kdesi v dálce, na druhém konci koloniálního města, bylo slyšet zvony z katedrály, svolávající na hrubou. Doktor Urbino si nasadil brýle s polovičními skly a zlatým můstkem a vytáhl hodinky na řetízku, čtverhranné, jemně pracované, jejichž víčko odskakovalo na pružinku: co nevidět zmešká svatodušní mši.

V saloně stála pojízdná kamera na kolečkách, podobná těm, co bývají k vidění ve veřejných parcích; visel tu závěs, zpodobňující v uměleckých barvách svítání na moři, a stěny místnosti byly vytapetovány portrétními snímky dětí při pamětihodných událostech: při prvním přijímání, v kostýmu králíčka, při šťastných narozeninách. Doktor Urbino, který v zahloubání nad šachovnicí míval možnost na vlastní oči pozorovat, jak se tato tapeta rozlézá po zdech rok od roku víc, si nejednou s bezútěšnou jasnozřivostí pomyslil, že tato galerie nahodilých podobenek v sobě chová zárodek budoucího města, které tyto nezodpovědné děti jednou ovládnou a přivedou k mravní zkáze a z jehož slávy nezbude ani popel.

Na psacím stole vedle plechovky s několika lulkami mořského vlka stála šachovnice s rozehranou partií. Navzdory spěchu a pochmurné náladě se doktor Urbino neubránil pokušení, aby si ji prostudoval. Věděl, že to musí být partie z předchozího večera, protože Jeremiah de Saint-Amour hrál šachy každý den, vždycky odpoledne a přinejmenším se třemi různými protihráči, ale pokaždé dohrál až do konce a šachovnici s figurkami pak ukládal do krabice a krabici do zásuvky psacího stolu. Z rozestavení bílých figurek, s nimiž fotograf vždycky hrával, tentokrát jasně vyplývalo, že po čtyřech dalších tazích musel nevyhnutelně prohrát. Kdyby šlo o zločin, tohle by byla dobrá stopa, pomyslel si doktor Urbino. Co já vím, takovouhle léčku by dokázal narafičit jen jediný člověk. Nedovedl by dál žít, kdyby se později nedopídil, proč tenhle houževnatý voják, zvyklý bít se do poslední kapky krve, nedobojoval až do konce poslední válku svého života.

V šest hodin ráno si ponocný při poslední obchůzce všiml cedule připíchnuté na venkovních dveřích: Vstupte bez klepání a uvědomte policii. Brzy nato se dostavil komisař s praktikantem a oba společně prohledali dům, pátrajíce po nějakém důkazu, který by protiřečil nezaměnitelnému pachu hořkých mandlí. Právě v té chvíli, kdy lékař studoval nedokončenou šachovou partii, však komisař objevil mezi papíry na psacím stole obálku; byla adresována doktoru Juvenalu Urbinovi a opatřena mnoha pečetěmi, takže ji museli roztrhat na cáry, než se dostali k dopisu. Lékař odhrnul černý závěs na okně, aby lépe viděl, zběžně přejel pohledem jedenáct listů popsaných po obou stranách pečlivým krasopisem a pak si přečetl první odstavec. V tu chvíli pochopil, že přišel o svatodušní přijímání. Jak se začítal, zrychloval se mu dech, vracel se o několik stránek nazpátek, aby znovu navázal ztracenou nit, a když dočetl, vypadal, jako by se navracel z daleka a zdávna. Ačkoli se snažil nedat na sobě nic znát, vypadal vyčerpaně: rty měl sinalé jako ten nebožtíka prsty se mu neovladatelně třásly, když dopis skládal a zasunoval do kapsy saka. Teprve pak si vzpomněl na komisaře a na mladého lékaře a usmál se na ně z temnot sklíčenosti.

„Nic zvláštního,“ řekl. „Jeho poslední pokyny.“

Přijali tuto poloviční pravdu za celou; když posléze na příkaz doktora Urbina nadzvedli volnou dlaždici v podlaze, našli pod ní ohmatanou účetní knížku s heslem k trezoru. Obsahoval sice méně peněz, než čekali, ale i tak částka bohatě stačila k úhradě pohřebních výloh a dalších drobných pohledávek. Doktoru Juvenalu Urbinovi už bylo jasné, že před evangeliem se do katedrály nedostane.

„Potřetí od té doby, co jsem začal rozum brát, zmeškám svatodušní mši,“ řekl. „Ale Pánbůh to pochopí.“

Stěží ovládal touhu vyklopit ženě všechna ta důvěrná odhalení, která si právě přečetl, ale raději se pozdržel o pár minut, aby vyřídil zbývající drobné úkoly. Přislíbil, že uvědomí početnou obec karibských utečenců usazených ve městě, pokud by snad chtěli vzdát poslední poctu svému souputníku, jehož pevný postoj, činorodost a radikalismus si zasluhovaly nejvyššího uznání, a to i poté, co jeho počáteční zápal zjevně ochladilo vystřízlivění. Dá vědět i všem šachistům, od věhlasných profesionálů po bezejmenné nádeníky, s nimiž Jeremiah de Saint-Amour měříval síly u šachovnice, jakož i dalším, ne tak stálým přátelům, kteří by se případně chtěli pohřbu zúčastnit. Dokud si nepřečetl zanechaný dopis, kladl sám sebe na první místo, ale teď, když poznal jeho obsah, nebyl si už zhola ničím jist. V každém případě pošle kytici gardénií, co když Jeremiah de Saint-Amour projevil v poslední chvilce účinnou lítost. Pohřeb bude v pět, to je v nejparnějších měsících ta pravá hodina. Kdyby ho potřebovali, bude od dvanácti na venkovském sídle doktora Lácidese Olivelly, svého milovaného žáka, který dnes dává slavnostní oběd u příležitosti pětadvacátého výročí svého svazku s lékařskou vědou.

Sotva minula první bouřlivácká léta a doktor Urbino si vydobyl ostruhy i pověst nejznamenitějšího lékaře v celé provincii, vpravil se jeho denní běh do neměnných kolejí. Vstával za prvního ranního kuropění a hned začal užívat své tajné medikamenty: bromid draselný na pozvednutí nálady, salicyláty proti loupání v kloubech, když pršelo, námelové kapky proti závratím, beladonu na dobré spaní. Každou hodinu bral nějaké užívání, vždycky potajmu, poněvadž se po celý svůj dlouhý život lékaře a učitele ze zásady stavěl proti tomu, aby se na stárnutí předpisovala paliativa: lépe totiž snášel bolesti cizí nežli své vlastní. Jakmile nikdo nebyl v dohledu, vytahoval z kapsy polštářek s kafrem, který ustavičně nosil při sobě, a zhluboka si přičichoval, aby zahnal strach z tolika pomíchaných léků.

Hodinu strávil v pracovně nad přípravou přednášky ze všeobecné klinické medicíny, kterou měl na lékařské fakultě každý den od pondělka do soboty přesně v osm ráno, a to až do dne před svou smrtí. Byl rovněž pozorným čtenářem literárních novinek, jednak těch, které dostával poštou přímo z Paříže od svého tamního dodavatele, jednak i těch, které mu z Barcelony objednával jeho místní knihkupec, ačkoli literaturu ve španělském jazyce nesledoval tak bedlivě jako francouzskou. Nikdy však nečetl ráno, nýbrž až po siestě, kdy četbě věnoval hodinu, a pak večer před usnutím. Když byl se studiem hotov, konal po patnáct minut dechová cvičení v koupelně u otevřeného okna, přičemž nádech prováděl výhradně z té strany, odkud kokrhali kohouti, neboť odtamtud šel nový vzduch. Pak se vykoupal, upravil si plnovous, napomádoval si knír, obestřen oblakem nefalšované kolínské značky Farina Gegenüber, a vzal si bílý lněný oblek, měkký klobouk a polobotky z korduánu. I ve svých jedenaosmdesáti letech si zachovával lehkost způsobů a pohotového ducha z dob po návratu z Paříže, krátce po té velké epidemii asijské cholery, a pečlivě přičísnuté vlasy s pěšinkou uprostřed měl stejné jako zamlada, až na tu kovovou barvu. Posnídal v rodinném kruhu, dodržoval však osobní dietu: odvar z květů pelyňku velkolistého, který dělá dobře na žaludek, a hlavičku česneku, jehož stroužky loupala pojídal jeden po druhém, přičemž každý svědomitě sežvýkal a zajedl chlebem, aby předešel tlaku u srdce. Zřídkakdy se stávalo, aby ho po přednášce nečekala nějaká povinnost související s jeho veřejnou činností či s jeho katolickou družinou, anebo s nápady, jimiž obohacoval společenský a kulturní život města.

Obědval skoro vždycky doma, na deset minut si vsedě zdříml na terase patia a v polospánku slyšel prozpěvování služek pod hustou korunou mangovníku, vyvolávání prodavačů z ulice a od zálivu mrmlání motorů, jejichž výpary v odpoledním vedru plachtily po domě jako anděl, jemuž bylo souzeno shnít. Potom si hodinu pročítal nejnovější knihy, hlavně romány a historická pojednání, a dával hodiny francouzštiny a zpěvu domácímu papouškovi, který byl už dlouhá léta místní atrakcí. Ve čtyři se obvykle vydával za svými pacienty, ale ještě předtím vypil velký džbán limonády s ledem. Navzdory věku se zpěčoval přijímat nemocné v ordinaci a nadále je navštěvoval doma, jak dělával odjakživa, v dobách, kdy město ještě vypadalo natolik domácky, že se pěšky dalo dojít kamkoliv.

Od svého návratu z první cesty do Evropy jezdil doktor Urbino v rodinném landauru se dvěma nazlátlými plaváky; když vůz dosloužil, vyměnil ho za viktorii taženou jediným koněm a tento otevřený sportovní kočár už používal napořád, s jistou pohrdlivostí vůči módě, i v době, kdy kočáry začaly ze světa mizet a ty, které ve městě ještě zbyly, sloužily už jenom k turistickým projížďkám či k převážení pohřebních věnců. Přestože se vzpíral odchodu na odpočinek, uvědomoval si, že je volán pouze k beznadějným případům, i to však považoval za určitý druh specializace. Stačilo, aby se na nemocného podíval, a věděl, co mu schází, kdežto k patentovaným lékům choval stále hlubší nedůvěru a obecné rozšíření chirurgických zákroků sledoval s rostoucím znepokojením. „Skalpel je nejpádnějším důkazem fiaska lékařské vědy,“ říkával. Byl toho názoru, že každý lék je přísně vzato jed a že sedmdesát procent běžných poživatin uspišuje smrt. „Ať tak či onak,“ říkával studentům při přednáškách, „z medicíny se ví moc málo, a to málo je známo jen několika lékařům.“ Od mladistvého nadšení dospěl ke stanovisku, které sám definoval jako fatalistický humanismus: „Každý je pánem své vlastní smrti, a když se naplní čas, můžeme mu pomoci jedině v tom, aby umíral bez bázně a bez bolesti.“ Navzdory těmto krajně vyhraněným názorům, které už tvořily součást místního lékařského folkloru, s ním jeho bývalí žáci nadále konzultovali, neboť na něm oceňovali to, čemu se tehdy říkalo klinické oko. V každém případě byl vždycky drahý a výlučný lékař a jeho klientela se soustředila v panských domech Místokrálovské čtvrti.

Pracovní den doktora Urbina se vyznačoval natolik pevným řádem, že jeho manželka věděla, kam mu vzkázat, pokud se během odpoledne vyskytla nějaká naléhavá záležitost. Zamlada se před návratem domů stavoval v kavárně U fary a tam se také zdokonalil v šachu se společníky svého tchána a s některými karibskými utečenci. V prvních letech nového století však přestal do kavárny docházet a pokusil se pořádat národní šachové turnaje pod záštitou Společenského klubu. Právě v té době se v městě objevil Jeremiah de Saint-Amour, už se zmrtvělými koleny a dosud bez povolání dětského fotografa, neuběhly však ani tři měsíce a znal ho každý, kdo dovedl táhnout pěšcem, poněvadž nikomu se nepodařilo jedinkrát ho porazit. Pro doktora Juvenala Urbina, který už tehdy propadl šachu tělem i duší a nezbývalo mu mnoho protivníků, jimiž by svou vášeň sytil, znamenalo tohle setkání přímo zázrak.

Jemu vděčil Jeremiah de Saint-Amour za to, že se mohl stát tím, kým mezi námi byl. Doktor Urbino se ujal role jeho bezvýhradného ochránce, jeho ručitele ve všem všudy, a ani si nedal tu práci, aby si ověřil, kdo je, čím se zabývá, či z jakýchže neslavných válek to přichází v takovém nemohoucím a zuboženém stavu. Nakonec mu půjčil peníze na zřízení fotografického ateliéru a Jeremiah de Saint-Amour mu dluh splácel s přesností hodináře od okamžiku, kdy pořídil podobenku prvního děcka vylekaného magneziovým bleskem, dokud jej nesplatil do posledního čtvrťáku.

Za to všechno mohly šachy. Zpočátku hrávali o sedmé, po večeři, s oprávněnou výhodou pro lékaře, neboť protivník ho značně převyšoval, ale výhod stále ubývalo a nakonec hráli jako rovný s rovným. Později, když si don Galileo Daconte zřídil na dvoře první biograf a Jeremiah de Saint-Amour se stal jedním z jeho nejhorlivějších návštěvníků, omezila se šachová utkání pouze na večery, kdy se v kině nepromítal nějaký nový film. Oba muži se tehdy už natolik spřátelili, že spolu chodili i do kina, doktor Urbino nicméně vždycky bez manželky, a to ze dvou důvodů: jednak se jeho ženě nedostávalo trpělivosti, aby sledovala nit spletitých příběhů, a jednak od počátku šestým smyslem tušil, že Jeremiah de Saint-Amour není pro nikoho dobrá společnost.

Dnem, který vybočoval z ustáleného všednodenního řádu doktora Urbina, byla neděle. Pravidelně chodil na velkou mši do katedrály a po návratu zůstával doma, odpočíval a četl si na terase patia. Zřídkakdy se vydal za pacientem v zasvěcený den, leda v nejnaléhavějším případě, a dávno už nepřijímal žádné společenské závazky s výjimkou těch nejnutnějších. Onu Svatodušní neděli se zvláštním řízením seběhly dvě nezvyklé události: smrt přítele a význačné jubileum vynikajícího žáka. Místo aby se bez otálení vrátil domů, jakmile potvrdí úmrtí Jeremiaha de Saint-Amour, jak měl původně v úmyslu, dal se však doktor Urbino strhnout zvědavostí.

V kočáře ještě jednou chvatně přelétl dopis na rozloučenou a vozkovi nařídil, aby ho zavezl na jednu spletitou adresu v bývalé čtvrti otroků. Toto rozhodnutí se natolik vymykalo jeho zvyklostem, že se kočí potřeboval ujistit, zda nejde o omyl. Nešlo: adresa byla jasná a ten, kdo ji psal, měl víc než dost důvodů, aby ji dobře znal. Doktor Urbino se vrátil k první stránce a znovu se pohroužil do onoho zřídla nežádoucích odhalení, schopných ještě i v jeho věku proměnit jeho vlastní život, kdyby sám sebe dokázal přesvědčit, že nejde o blouznění zoufalce.

Vzduch se přestával už od časného rána pařit, bylo pod mrakem a čerstvo, ale nezdálo se, že by před polednem chtělo zapršet.

Kočí, který se snažil jet co nejkratší cestou, hrbolatými neschůdnými uličkami koloniálního města, musel co chvíli zastavovat, aby se mu kůň nesplašil v návalu a zmatku lyceistů a členů církevních kongregací, kteří se vraceli ze svatodušních obřadů. V ulicích povlávaly papírové girlandy, vyhrávala hudba a všude bylo plno květin, a z balkonů se vykláněly dívky s pestrobarevnými slunečníky v mušelínových volánech a přihlížely slavnostnímu průvodu. Na Katedrálním náměstí se sochou Osvoboditele, utopenou mezi africkými palmami a novými kandelábry s kulovými svítidly, vznikla automobilová zácpa, jak se davy vyhrnuly z kostela, a v ctihodné kavárně U fary, obsazené do posledního místečka, to hučelo jako v úle. Široko daleko se nevyskytoval jediný kočár kromě vozu doktora Urbina, a ten se od posledních kočárů zbylých ve městě na první pohled odlišoval: jeho lakované části se blyštěly jako zrcadlo, kování měl z bronzu, aby je nerozežrala sůl, a kola a oj svítily rudě a zlatě, jako by právě přijížděl z nočního galapředstavení Vídeňské opery. Ačkoli i nejškrobenější městské honoraci stačilo, když rodinný kočí chodil v čisté košili, vozka doktora Urbina musel být navíc olivrejován v truchlivém sametu a na hlavě nosit cylindr cirkusového krotitele, což byla výstroj jednak předpotopní, jednak obecně považovaná za projev bezcitnosti vzhledem ke karibskému vedru.

Přestože doktor Urbino miloval město láskou hraničící s posedlostí a platil za jeho nejlepšího znalce, jen zcela výjimečně se mu naskytl důvod, aby se jako oné neděle odvážně vhroužil přímo do ryčné staré čtvrti otroků. Kočí se musel každou chvíli vyptávat na cestu a otáčet vůz. Doktor Urbino vzal zblízka na vědomí rmut bažin, jejich zlověstné ticho, jejich plynatost utopence, kvas jejich útrob, který za mnoha bezesných jiter, smísen s vůní jasmínů v patiu, stoupal až k jeho ložnici a on jej vnímal jako závan včerejšího větru, jenž s jeho životem nemá nic společného. Sotva však vůz začal nadskakovat v rozblácených uličkách, kde se supi rvali o odpadky z jatek vyplavené vzdutým mořem, tenhle morový puch, tolikrát idealizovaný steskem, se změnil v nesnesitelnou skutečnost. Na rozdíl od místokrálovského města se zděnými domy byly zdejší příbytky zbudovány z vyběleného dřeva, zastřešeny pozinkovaným plechem a většinou spočívaly na pilotech, aby dovnitř nenateklo, až příliv zvedne břečku v otevřených stokách, dědictví po Španělích. Všechno tu vypadalo opuštěně a bědně, ale ze zaneřáděných kantýn burácela muzika bohapusté pitky svatodušních svátků chudiny. Konečně našli ten pravý dům a kočár zastavil; v patách jim běžela smečka nahých dětí, povykujících na kočího kvůli jeho divadelní maškarádě, až je musel zahnat bičem. Doktor Urbino, který se chystal na důvěrnou návštěvu, příliš pozdě pochopil, že neexistuje nebezpečnější prostoduchost než naivita jeho věku.

Zvenčí se onen dům bez čísla nijak nelišil od jiných méně šťastných příbytků, leda oknem s krajkovými záclonkami a velkými vraty, původem z nějakého starého kostela. Kočí zabušil klepátkem, a teprve když se ujistil, že jsou na správné adrese, pomohl lékaři z vozu. Vrata se nezvučně otevřela. Uvnitř v šeru stála žena zralého věku, celá v černém, s rudou růží za uchem; přes svá léta – méně než čtyřicet jí nebylo – si uchovávala ztepilost mulatky zlatých a neslitovných očí a vlasy jí těsně obepínaly lebku jako přílbice z železné bavlny. Doktor Urbino ji nepoznal, přestože ji častokrát zahlédl ve fotografově ateliéru z mlhovin nad šachovnicí a kdysi jí sám předepsal chininové papírky na třetidenní zimnici. Podal jí ruku a ona ji uchopila do dlaní, ani ne tak na pozdrav, jako spíš aby mu pomohla dovnitř. V saloně, zařízeném vybraným nábytkem a mnoha půvabnými drobnostmi, to neviditelně ševelilo jak v háji, panoval tu svěží chládek a každý předmět stál na svém přirozeném místě. Doktor Urbino si bez trpkosti vybavil krámek jistého pařížského starožitníka v ulici Montmartre číslo 26 za jednoho podzimního pondělka v minulém století. Žena usedla naproti němu a oslovila ho těžkopádnou španělštinou.

„Tento dům je váš dům, doktore,“ řekla. „Nečekala jsem vás tak brzy.“

Doktora Urbina se zmocnil pocit, že je prozrazen. Zadíval se na ni srdcem, zadíval se na její smuteční šaty, na důstojnost jejího zármutku, a pochopil zbytečnost své návštěvy: tato žena věděla o všem, co bylo řečeno a doloženo v dopise Jeremiahade Saint-Amour, a věděla toho víc než on. Nemýlil se. Skutečně ho provázela ještě pár hodin před smrtí, právě tak, jako ho téměř plných dvacet let provázelo její pokorné zbožňování a něha, příliš se podobající lásce, aniž o tom věděla jediná živá bytost v téhle ospalé provinční metropoli, kde i o státních tajemstvích štěbetali vrabci. Poznali se v poutnickém špitále v Port-au-Prince, kde se narodila a kde on strávil první dobu svého běženeckého života, a po roce ho následovala až sem, na krátkou návštěvu, ačkoli oba i bez vzájemné domluvy věděli, že přijela navždycky. Jednou týdně mu chodila poklízet laboratoř, ani ty největší poťouchlíky v sousedství však nenapadlo, že by zdání mohlo být pravdou, poněvadž kdekdo se domníval, že invalidita Jeremiahade Saint-Amour se netýká jenom chůze. Sám doktor Urbino z velmi oprávněných lékařských důvodů zastával týž názor, a kdyby mu to Jeremiah de Saint-Amour sám neodhalil v dopise, nikdy by nevěřil, že měl ženu. V každém případě stále nemohl pochopit, proč si dva svobodní dospělí lidé bez závazků, žijící stranou předsudečné, do sebe uzavřené společnosti, zvolili osud zakázaných lásek. „Jemu se to tak líbilo,“ vysvětlila. Ilegalita sdílená s mužem, který jí nikdy zcela nepatřil a v níž nejednou zakusili nenadálý výbuch štěstí, se jí kromě toho nejevila nežádoucí. Naopak: život jí dokázal, že tato okolnost byla snad přímo jedinečná.

Večer předtím si vyšli do kina, jako obvykle každý za své a každý na jiné místo; takhle si vyráželi přinejmenším dvakrát za měsíc od té doby, co si italský přistěhovalec don Galileo Daconte zřídil v rozvalinách kláštera ze XVII. století biograf pod širým nebem. Viděli film natočený podle jednoho románu, o kterém se minulý rok hodně mluvilo a při jehož četbě se doktoru Urbinovi svíralo srdce z ukrutností války: Na západní frontě klid. Po kině se sešli v laboratoři; připadal jí nesoustředěný a roztesknělý, přičítala to však drastickým scénám s raněnými vojáky, topícími se v bahně. Aby ho rozptýlila, navrhla mu, že si zahrají šachy; chtěl jí vyhovět a souhlasil, hrál ale nepozorně, s bílými figurkami, jak se rozumí, až do chvíle, kdy si dřív než ona uvědomil, že po čtyřech dalších tazích prohraje, a neslavně vzdal. Teprve teď lékaři došlo, že soupeřem Jeremiaha de Saint-Amour v poslední partii jeho života nebyl generál Jerónimo Argote, jak se původně domníval, nýbrž tato žena. Překvapeně zamumlal:

„Byla to mistrovská hra!“

Trvala na tom, že nikoli její zásluhou, nýbrž protože Jeremiahde Saint-Amour, bloudící již v šerých končinách smrti, pohyboval figurkami bez lásky. Když dohráli, to muselo být tak kolem čtvrt na dvanáct, poněvadž z tančíren už nebylo slyšet hudbu, požádal ji, aby ho nechala o samotě. Chystal se napsal doktoru Urbinovi, jehož považoval za nejspolehlivějšího člověka, jakého kdy poznal, a za bratrskou duši, jak rád říkával, ačkoli je spřízňovalo pouze vášnivé zaujetí pro šachy pojímané jako dialog rozumu, nikoli jako věda. Právě tehdy si uvědomila, že Jeremiah de Saint-Amour dospěl ke konci agonie a ze života že mu zbývá jen tolik času, kolik je zapotřebí k napsání jednoho jediného dopisu. Lékař tomu nemohl uvěřit.

„Takže vy jste o tom věděla!“ zvolal.

Nejenže věděla, potvrdila mu, nýbrž pomáhala Jeremiahovi de Saint-Amour přetrpět agonii s touž láskou, s jakou mu kdysi pomáhala objevovat štěstí; to, co posledních jedenáct měsíců prožívali, byla totiž jen krutá agonie bez konce.

„Měla jste to ohlásit, jak bylo vaší povinností,“ řekl lékař.

„Něco takového jsem mu nemohla udělat,“ namítla pobouřeně. „Příliš jsem ho milovala.“

Doktor Urbino, který se domníval, že už všechno na světě slyšel, jaktěživ nezaslechl podobnou věc, ke všemu vyřčenou tak prostě. Zpříma se na ni zahleděl všemi smysly, aby si tuto ženu vtiskl do paměti takovou, jaká v té chvíli byla: seděla před ním, neochvějná v krunýři černých šatů, s očima užovky a s růží za uchem, podobná říčnímu božstvu. Kdysi dávno na Haiti, když spolu na jedné osamělé pláži nazí odpočívali po milování, Jeremiah de Saint-Amour si zničehonic povzdychl: „Já nikdy nezestárnu.“ Vyložila si to jako hrdinné odhodlání bojovat bez oddechu proti pustošivému dílu času, podal jí však podrobnější vysvětlení: byl nezvratně rozhodnut, že si v šedesáti vezme život.

Šedesátku dovršil třiadvacátého ledna a tehdy si také stanovil jako nejzazší lhůtu den před Svatodušní nedělí, nejvýznačnějším svátkem města, zasvěceného Duchu svatému. Předem znala do nejmenších podrobností vše, co se mělo minulé noci stát; oba o tom často hovořili, oba společně snášeli nezadržitelný příval dní, který už ani on, ani ona nemohli zastavit. Jeremiah de Saint-Amour vášnivě lpěl na životě, miloval moře a miloval milování, miloval svého psa i ji, a jak se stanovený den přibližoval, propadal víc a víc zoufalství, jako by o své smrti nerozhodl on sám, nýbrž neúprosná osudovost.

„Když jsem od něj včera odcházela, nebyl už z tohohle světa,“ řekla.

Chtěla s sebou odvést psa, on se však na dogu, podřimující na podlaze vedle berlí, upřeně zadívala zlehýnka ji pohladil po srsti.

„Je mi líto, ale mister Woodrow Wilson pocestuje se mnou,“ řekl. Požádal ji, aby psa uvázala k noze kavalce, zatímco bude psát; učinila, jak jí přikázal, ale na provaze udělala nepravý uzel, aby se zvíře mohlo vyprostit. Tento věrolomný skutek, jediný, jakého se kdy dopustila, ospravedlňovala touha, aby si nadále mohla připomínat pána v zimních očích jeho psa. Doktor Urbino ji přerušil sdělením, že pes se neodvázal. „To znamená, že nechtěl,“ opáčila. Zaradovala se, neboť si raději chtěla vybavovat mrtvého milence tak, jak ji o to žádal předešlé noci, když zvedl hlavu od započatého dopisu a naposledy se na ni podíval.

„Vzpomeň na mě růží,“ řekl jí.

Domů přišla krátce po půlnoci. V šatech se natáhla na postel a kouřila, zapalovala si jednu cigaretu za druhou, rovnou od nedopalku, aby mu dala čas k dokončení dopisu, který, jak věděla, měl být dlouhý a nelehký. Těsně před třetí, když začali výt psi, postavila na kávu, oblékla se do hlubokého smutku a v patiu ustřihla první jitřní růži. Doktor Urbino si už nějakou dobu uvědomoval, jak usilovně bude zahánět vzpomínku na tuto ženu, pro kterou nebylo spásy, a domníval se, že ví proč: jedině osoba bez principů si mohla takhle hovět v bolesti.

Po celou dobu návštěvy mu poskytovala další a další důkazy. Na pohřeb nepůjde, tak prý to milenci přislíbila, ačkoli doktoru Urbinovi připadalo, že z jednoho odstavce dopisu vyčetl pravý opak. Neprolije jedinou slzu, nepromarní zbytek svých let tím, aby se pomaličku připékala v řeřavějícím popelišti vlastních vzpomínek, nepohřbí se zaživa v těchhle čtyřech zdech s rozešitým rubášem, jak se tak rádo vidělo u místních vdov. Dům Jeremiaha de Saint-Amour, který jí teď podle pokynů obsažených v dopise náležel i se vším vnitřním zařízením, hodlala prodat a chtěla žít jako vždycky a bez jakýchkoli stesků na tomhle krchově chudých, kde bývala šťastná.

Její věta pronásledovala doktora Urbina celou cestu domů:

„Tenhle krchov chudých.“ Nebylo to liché pojmenování, neboť město, jeho město, zůstávalo stejné, mimo čas; bylo to stále to vyprahlé, vedrem sálající město nočních můr a samotářských slastí jeho dospívání, město, kde květy rzivěly a sůl se kazila a jemuž se za čtyři staletí nepřihodilo nic, ledaže pomalu vetšelo a stárlo, obklopeno zahnívající bažinou a povadlými vavřínovými háji. Pod nápory náhlých a pustošivých lijavců tu v zimě přetékaly latríny a ulice se proměňovaly v odporná bahniště, z nichž se zvedal žaludek. V létě zas neviditelný prach, drsný jako doruda rozžhavený křídový prášek, pronikal i nejlépe chráněnými škvírami do představ, hnán zběsilými vichry, které servávaly střechy z domů a zvedaly děti do povětří. Sobotu co sobotu vyrážela z chatrčí z lepenky a plechu na kraji bažiny mulatská chudina i s domácím zvířectvem a s nákladem jídla a pití a rozjařeně brala útokem kamenité pláže v koloniální části města. Na prsou několika starců mohl člověk ještě před pár lety zahlédnout královský cejch otroků, vypálený žhavým železem. Celý konec týdne nemilosrdně prokřepčili, k smrti se zpíjeli podomácku pálenou kořalkou, po chuti se milovali v hicacových houštinách, dokud se v neděli o půlnoci jejich vlastní fandanga nezvrhla v krvavou řež všech proti všem. Oni, to byl ten dravý dav, který ve všední dny pronikal do uliček a náměstí starých čtvrtí, kde se kramařilo se vším, co je ke koupi či na prodej, a vléval do zmrtvělého města zběsilost lidské jarmareční všehochuti s pachem smažené rybiny, totiž nový život.

Nezávislost na španělském dominiu a pozdější zrušení otroctví uspíšily onen stav důstojného úpadku, v němž se doktor Juvenal Urbino narodila vyrostl. Někdejší význačné rody se tiše propadaly ke dnu ve zpustlých alkazarech pozbyvších lesku. V křivolakých uličkách s dlážděním z kočičích hlav, které se svého času tak výtečně osvědčovaly při válečných obchvatech či nájezdech bukanýrů, se po balkonech rozplemeňovalo býlí a pod jeho náporem pukaly festovné zdi i těch nejlépe udržovaných domů; ve dvě odpoledne město zmrtvělo a ztichlo, jako by se z něho život vytratil, jen někde v šeru siesty kdosi malátně trápil klavír. Uvnitř, v chládku ložnic prosycených pryskyřičnou vůní, se ženy střehly slunce jako pohoršlivé nákazy a dokonce i ráno na jitřní si zakrývaly tvář mantilou. V lásce byly pomalé a netýkavé, často je rozrušovaly neblahé předtuchy a život jim připadal bez konce. V podvečer, v tom tísnivém okamžiku střídy, se z bažiny zvedala bouře krvelačných moskytů a čerstvý výpar lidského lejna, vlahý a posmutnělý, hnětl v hloubi duše jistotu o smrti.

Sám život koloniálního města, který si mladý Juvenal Urbino ve svém pařížském tesknění zvykl idealizovat, byl už tenkrát jenom přeludem paměti. Díky nežádoucí výsadě největšího trhu na africké otroky v obou částech Ameriky tu v XVIII. století kvetl nejvýnosnější obchod z celé karibské oblasti. Obvykle tu také sídlili místokrálové Nové Granady, kteří raději vládli odtud, před sebou světový oceán, než z odlehlého a mrazivého hlavního města, jehož věkovité mrholení je zbavovalo citu pro skutečnost. V zálivu se každoročně soustředily flotily galeon s nákladem bohatství z Potosí, Quita, Veracruzu a město tehdy prožívalo léta své největší slávy. V pátek 8. června 1708 ve čtyři hodiny odpoledne potopila anglická eskadra přímo u vjezdu do přístavu galeonu San José, která právě vyplula do Cádizu s nákladem drahého kamení a vzácných kovů v ceně pěti set miliard peso tehdejší měny, a ještě o plných dvě stě let později ji nikdo nevyzvedl ze dna. Tohoto pokladu, který spočíval v korálových hlubinách i s mrtvým tělem kapitána, vznášejícím se na bok ve vodách na velitelském můstku, se dějepisci obvykle dovolávali jakožto symbolu města, utápějícího se ve vzpomínkách.

Na druhé straně zátoky, ve vilové čtvrti La Manga, stál dům doktora Urbina, a stál v jiném čase. Byla to rozlehlá a vzdušná přízemní budova s dórskými sloupy v portiku venkovní terasy, z níž se dala přehlédnout celá smrdutá louže zálivu, to vrakoviště ztroskotaných lodí. Od vstupních dveří ke kuchyni kryly podlahu černé a bílé dlážky poskládané na způsob šachovnice, což bývalo častokrát přičítáno šachové vášni doktora Juvenala Urbina, aniž se bralo v potaz, že šlo o běžnou slabost katalánských stavebních mistrů, kteří tuto čtvrť čerstvých zbohatlíků zbudovali počátkem nového století. Prostorný salon s vysokým stropem, jaké byly všude v domě, a s šesti okny na výšku místnosti s vyhlídkou do ulice oddělovaly od jídelny rozměrné dveře, na jejichž bohatě zdobených skleněných výplních se úponky vinné révy umně proplétaly s nalitými hrozny a dívčiny podléhaly svodům faunovských píšťal v libosadech ze spěže. Veškerý nábytek v přijímacím saloně včetně pendlovek, které tu vartovaly jako živoucí strážce, byl původní anglické práce z konce XIX. století; od stropu visely lustry s křišťálovými ověsky ve tvaru slz a všude, kde se dalo, byly rozestavěny vázy a květinové mísy ze sèvreského porcelánu či drobné alabastrové plastiky pohanských idylek. Tato evropská soudržnost však brala za své v ostatních částech domu, kde se vyplétaná proutěná sedátka bezostyšně snoubila s vídeňskými houpacími křesly i s koženými taburetkami místní řemeslné výroby. V ložnicích visely vedle postelí přepychové hamaky ze San Jacinta, lemované pestrobarevnými třásněmi, na nichž se gotickým písmem skvělo jméno majitele vyšité hedvábnou nití. Místnost vedle jídelny, původně pojatá jako slavnostní večeřadlo, se změnila v hudební salonek, dějiště koncertů v důvěrném kruhu, pokud do města zavítal nějaký význačný interpret. Podlahu z dlážek zakryly turecké koberce, zakoupené na Světové výstavě v Paříži, aby pohltily nežádoucí hluk; stál tu poslední model gramofonového přístroje, vedle něj regál s pečlivě uspořádanými deskami a v rohu, pod vyšívaným hedvábným přehozem, i klavír, na který si doktor Urbino nezahrál už řadu let. Na všem bylo znát soudnost a obezřetnost ženy, která stojí oběma nohama pevně na zemi.

V celém domě by se však nenašel druhý kout prodchnutý touž pedantskou velebností, jakou vyzařovala knihovna, svatostánek doktora Urbina v dobách, než ho sebralo stáří. Ořechový psací stůl po otci s polstrovanými koženými klubovkami obklopovaly ze všech stran zasklené regály, jimiž dal Juvenal Urbino obestavět stěny včetně oken, a na nich udržoval v pořádku takřka dementním tři tisícovky knih, svázaných jedna jako druhá v téže teletinové vazbě se zlacenou iniciálou jeho jména na hřbetě. Na rozdíl od ostatních místností, vydaných napospas kraválu a puchu přístaviště, si knihovna ustavičně podržovala vůni a tajnosnubnost opatství. Po pravdě řečeno, tato klauzura zprvu působila na doktora Urbina a jeho ženu poněkud tísnivě, neboť se zrodili a byli vychováni v karibské pověře, jež velela zotvírat okna i dveře a přivolat tak svěží vánek, který ve skutečnosti neexistoval. Časem se však přesvědčili o blahodárných účincích římské metody proti vedru, spočívající v tom, že dům se v srpnových parnech neprodyšně uzavíral před rozpáleným vzduchem z ulice, kdežto v noci se všechno pozotvíralo vstříc nočním větrům. Od té doby v jejich domácnosti panoval nejsvěžejší chládek ze všech obydlí vystavených nezkrotnému slunci čtvrti La Manga a bylo skutečnou rozkoší trávit siestu ve stinných ložnicích či posedět odpoledne v portiku a pozorovat, jak se po vodě šinou hromotlucké popelavé nákladní čluny z Nového Orleansu anebo říční kolesové parníky, jejichž světla se v podvečer rozžíhala a do stojatého hnojiště zátoky se z nich linul očistný čůrek hudby. Jejich dům byl také nejlépe chráněn před severními pasáty, které sužovaly město od prosince do března, strhávaly střechy z obydlí a za noci kroužily kolem domu jako hladová vlčí smečka, hledajíce skulinu, kudy by vtrhly dovnitř. Nikoho ani nenapadlo, že by manželská dvojice, zakotvená na takovýchhle základech, mohla mít sebemenší důvod k tomu, aby se necítila šťastná.

Doktor Urbino rozhodně šťasten nebyl, když se onoho rána před desátou vrátil domů; ty dvě návštěvy, kvůli nimž jednak zmeškal svatodušní mši, jednak hrozily, že z něho učiní někoho jiného ve věku, kdy už se všechno zdálo být dovršeno, ho docela vyvedly z míry. Chtěl si před slavnostním obědem u doktora Lácidese Olivellyna chvilku zdřímnout, jenomže celý dům byl vzhůru nohama. Služebnictvo se všemožně snažilo polapit papouška, který uletěl, když ho vyndavali z klece, aby mu zkrátili pera, a usadil se na nejvyšší větvi mangovníku. Opelichaný opeřenec se vyznačoval zvláštní zatvrzelostí: nikdy nepromluvil, když to po něm chtěli, zato se rozhovořoval při nejméně očekávaných příležitostech, a tu pak promlouval jasně a rozumně jako málokterý člověk. Doktor Urbino si ho osobně vycvičil, což papouškovi poskytovalo výsady, jaké nikdy nikdo v rodině neměl, dokonce ani děti ne, když byly malé.

V domě pobýval už dvacet let, nikdo však nevěděl, jak je ve skutečnosti starý. Doktor Urbino s ním každé odpoledne po siestě vysedával v chládku na terase v patiu a s vynaložením veškerého důvtipu, který mu vnukalo jeho pedagogické zaujetí, se s ním lopotil tak dlouho, dokud se pták nenaučil mluvit francouzsky jako akademik. Poté ho z pouhé neschopnosti nevyzkoušet své vlastní schopnosti naučil latinským responsoriím, jakož i několika vybraným pasážím z Evangelia svatého Matouše, a neúspěšně se mu pokusil vštípit mechanické zvládnutí všech čtyř aritmetických úkonů. Z jedné ze svých posledních cest do Evropy přivezl první fonograf s troubou a spoustu desek s módními šlágry i s nahrávkami svých oblíbených klasiků. Den co den, stále znovu a znovu papouškovi přehrával písně Yvette Gilbertové a Aristida Bruanta, miláčků celé Francie v minulém století, a v této výuce pokračoval po řadu měsíců, dokud se je pták nenaučil nazpaměť. Její písně prozpěvoval ženským hlasem, jeho tenorem, a produkci končil libertinským chechtotem mistrně napodobujícím řehot služek, když ho slyšely zpívat francouzsky. Pověst o papouškových dovednostech se roznesla široko daleko, takže tu a tam některý význačný návštěvník, který z vnitrozemí připlul na říční lodi, požádal o svolení, zda by ho směl spatřit na vlastní oči, a jednou ho dokonce chtěli koupit za jakoukoli cenu jacísi angličtí turisté, jedni z těch, kteří se tenkrát houfně plavívali na banánových lodích z Nového Orleansu. Nejslavnější okamžik papouškova života však nadešel toho dne, kdy do domu doktora Urbina zavítal sám prezident republiky don Marco Fidel Suárez v doprovodu všech vládních ministrů, aby si osobně ověřil pravdivost pověsti, jež opeřence předcházela. Pánové se dostavili kolem třetí hodiny odpoledne, napolo udušení v cylindrech a šosatých soukenných kabátech, které neodložili po celou dobu třídenní oficiální návštěvy pod rozžhaveným srpnovým nebem, avšak nezbylo jim, než po dvou hodinách k uzoufání odejít právě tak zvědaví, jak přišli, neboť papoušek se zaťal a nevypravil ze sebe ani slovíčko, ani já mám zobák, vzdor prosbám a hrozbám i veřejnému zostuzení doktora Juvenala Urbina, který na této znepokojivé návštěvě lpěl i přes moudré výstrahy své ženy.

To, že si papoušek podržel své výsady i po této historické troufalosti, bylo konečným stvrzením jeho posvátných práv. Žádnému jinému živočichu se pobyt v domě nepovoloval, až na zemní želvu, která se znenadání znovu objevila v kuchyni, ačkoli ji nějaké tři čtyři roky měli za nenávratně ztracenou. Ta však nebyla považována za živého tvora, spíše za jakýsi nerostný amulet pro štěstí, o němž se nikdy s jistotou nevědělo, kde se právě nachází. Doktor Urbino odmítal připustit, že zvířata nenávidí, a všemožně svou nesnášenlivost zastíral rozličnými filozofickými vytáčkami a rádoby vědeckými pohádkami, jež sice dokázaly přesvědčit leckoho, ne však jeho ženu. Tvrdil, že ti, kdo přehnaně milují zvířata, dokážou páchat na lidech ty nejhorší ukrutnosti; tvrdil, že psi nejsou věrní, nýbrž servilní, kočky jsou oportunistické a zrádné, pávi že jsou heroldi smrti, papoušci ara jenom otravná dekorace, králíci podněcují hrabivost, opičky uistiti přenášejí horečku chlípnosti a kohouti že jsou prokletí, poněvadž se kdysi propůjčili k tomu, aby byl Kristus potřikrát zapřen.

Jeho manželka Fermina Dazová, tehdy dvaasedmdesátnice pozbyvší již svůj někdejší krok laně, naopak bez rozumu horovala pro květenu rovníkového pásma i pro domácí zvířectvo; v prvních dobách manželství dokonce využila novosti lásky a prosadila si v domě mnohem víc zvířat, než jí vlastní soudnost radila. Tři dalmatinci se jmény římských imperátorů, kteří se tu objevili jako první, se navzájem rozsápali kvůli feně dělající čest svému jménu Messalina, neboť jí déle trvalo vrhnout devět štěňat než počít dalších deset. Po nich přišly na řadu etiopské kočky s orlím profilem a způsoby faraonů, pak šilhavé kočky siamské i perské palácové kočky s oranžovýma očima, které se ploužily po ložnicích jako přeludné stíny a rušily noční klid pekelným vřeskem svých milostných her. Po několik let chovali i opičáka uistiti z amazonských pralesů, přikovaného na opasku k mangovníku v patiu; budil jistou útrpnost, neboť měl týž ustaraný výraz jako arcibiskup Obdulio y Rey, ba i jeho bezelstný pohled a výmluvné ruce, Fermina Dazová se ho však nezbavila kvůli podobnosti s církevním hodnostářem, nýbrž pro neblahý zvyk ukájet se dámám na počest.

V klecích na chodbách poletovalo všemožné ptactvo z Guatemaly, procházeli se tu proročtí bukači a volavky bahenní na dlouhých žlutých nohách a sem tam se do okna natáhl kolouch, aby spásl anturie v květináčích. Krátce před poslední občanskou válkou, kdy se poprvé roznesla zvěst o možné návštěvě Svatého Otce, objednali z Guatemaly rajku; nazpátek putovala rychleji než do města, jakmile se rozkřiklo, že fámu o chystané pontifikální cestě vypustila do oběhu vláda, aby nahnala strach liberálním spiklencům. Jindy zas na pašeráckých plachetnicích z Curaça a koupili drátěnou klec se šesti voňavými vlhovci, právě takovými, jaké Fermina Dazová mívala v otcovském domě za svých dívčích let a chtěla je mít i teď, jako vdaná žena. Nikdo však nedokázal snést to věčné plácání křídel, zamořující celý dům pachem pohřebních věnců. Odkudsi donesli i čtyřmetrovou anakondu, jejíž povzdechy nespavé lovkyně vnášely zmatek a rozruch do temnoty ložnic, ačkoli zdárně splnila očekávání, které do ní vkládali, že totiž její smrtící dech vypudí z domu netopýry a mloky a vystrnadí škodlivý hmyz všelikého druhu, zaplavující dům v období dešťů. Doktor Juvenal Urbino, tehdy zcela pohlcený svými odbornými povinnostmi, jakož i společenskou a kulturní činností, se spokojoval s domněnkou, že mezi touto odpornou havětí je jeho manželka nejen nejkrásnější, nýbrž i nejšťastnější ženou v celém karibském přímoří. Jednoho deštivého odpoledne na sklonku vyčerpávajícího pracovního dne však měl doma objevit pohromu, která ho postavila rovnýma nohama do skutečnosti: od přijímacího salonu až tam, kam oko dohlédlo, čvachtala bařina krve a v ní plavaly zvířecí zdechliny. Uprostřed těchto krvavých jatek, na židlích, kam se v panice vyšplhaly, bezradně postávaly služky, hrůzou bez sebe.

Původcem tohoto hromadného vraždění byl německý ovčák, který se zničehonic pominul v záchvatu vztekliny a rozsápal kdejaké zvíře, jež se mu připletlo do cesty, dokud se mu zahradník ze sousedství odvážně nepostavil s mačetou v ruce a nerozsekal ho na kusy. Protože se nepodařilo zjistit, kolik zvířat pokousal anebo nakazil zelenkavou pěnou u mordy, dal doktor Urbino utratit veškeré přeživší zvířectvo, mršiny přikázal spálit na poli daleko od domu a ve špitále u Milosrdných si vyžádal důkladnou dezinfekci celého obydlí. Zkázu přežil jedině želví samec, chovaný v domě pro štěstí, poněvadž si na něj nikdo nevzpomněl.

Fermina Dazová dala poprvé manželovi za pravdu ve věci týkající se domácnosti a dlouho si dávala dobrý pozor, aby o zvířata ani slovem nezavadila. Hledala útěchu v barevných rytinách z Linnéovy Soustavy přírody, které dala zarámovat a rozvěšet po stěnách přijímacího pokoje, a zřejmě už by se vzdala vší naděje, že ještě uvidí nějaké zvíře v domě, kdyby jednou za svítání zloději nevypáčili okno v koupelně a neodnesli stříbrný servis, děděný již v páté generaci. Doktor Urbino připevnil k okenním úchytkám dvojité visací zámky, všechny dveře dal zevnitř zajistit železnými závorami, cennosti uložil do nedobytné pokladny a poněkud opožděně nabyl válečného zvyku spát s revolverem pod polštářem. Proti koupi ostrého psa, ať očkovaného či neočkovaného, volně pobíhajícího nebo uvázaného na řetěz, se však rozhodně postavil, i kdyby je zloději měli obrat donaha.

„Do tohohle domu mi nepáchne nic, co nemluví,“ řekl.

Prohlásil to, aby učinil přítrž sofismatům své ženy, umanutě trvající na koupi psa, a ve snu by ho nenapadlo, že ho tohle ukvapené zobecnění bude stát život. Fermina Dazová, jejíž nezkrotná povaha vyvstávala v průběhu let stále zřetelněji, se neuvážených slov svého manžela okamžitě chytila. Pár měsíců po krádeži se zase vypravila k plachetnicím z Curaçaa a zakoupila tam pravého amazoňana z Paramariba, jehož slovní zásoba sestávala výhradně z nejdrsnějších námořnických nadávek, avšak pronášel je hlasem natolik lidským, že vskutku stál za přemrštěnou cenu dvanácti centavů.

Byl to papoušek jaksepatří, ještě oplzlejší, než vypadal, žlutohlavý, s černým jazykem, tedy jedinými znaky, podle nichž se dal rozeznat od papoušků mangrovových, kteří se nikdy nenaučí mluvit, dokonce ani pomocí terpentýnových čípků. Doktor Urbino uměl prohrávat a sklonil se před ostrovtipem své ženy, sám překvapen tím, jak ho těší pokroky toho opeřence, věčně škádleného služkami. Za deštivých odpolední pták rozvazoval z čiré radosti, že má zmáčené peří, a tu pak pronášel věty z byvších časů, které v domě doktora Urbina nemohl pochytit, takže se dalo usoudit, že je mnohem starší, než vypadá. Lékařova zdrženlivost se beze zbytku rozplynula jedné noci, kdy se k nim zloději střešním okénkem pokusili vloupat znovu a papoušek je k smrti vyděsil, poněvadž se rozštěkal věrohodněji než řeznický hafan a vřeštěl na celé kolo kradaři kradaři kradaři, což byly dva spásné triky, které se u nich doma nenaučil. Od té doby si ho doktor Urbino vzal osobně na starost. Nařídil, aby mu pod mangovníkem zhotovili bidýlko a zchystali dvě misky, jednu na vodu a druhou na zralý banán, a také hrazdičku k akrobatickým prostocvikům. Za chladných nocí od prosince do března, kdy se venku kvůli severním fukýřům nedalo vydržet, brávali papouška do ložnic v kleci zakryté šátkem, přestože se doktor Urbino obával, aby opeřencova chronická rýma neohrozila zdraví lidských dýchacích cest. Dlouho mu nechávali volnost pohybu se zastřiženými brky na křídlech a dopřávali mu, aby si po libosti vykračoval kolébavým krokem vysloužilého rejtara. Při jedné akrobatické produkci na kuchyňských trámech však s mariňáckým pokřikem spas se, kdo můžeš, přepadl do hrnce, v němž se vařilo hovězí; kuchařka ho naštěstí včas vylovila vařečkou, sice opařeného a bez jediného pírka, ale živého. Od té doby ptáka zavírali do klece i přes den, vzdor obecně rozšířené víře, že papoušek chovaný v kleci zapomene všechno, co se naučil, a ven ho pouštěli jen za odpoledního chládku kolem čtvrté, kdy mu doktor Urbino dával lekce na terase v patiu. Nikdo si včas nevšiml, že má přerostlá křídla; onoho rána se mu je právě chystali zastřihnout, jenomže amazoňan jim uletěl až na vrcholek mangovníku.

Tři hodiny se ptáka bezvýsledně pokoušeli polapit. Služky přivolaly na pomoc služebnictvo ze sousedství a všichni společně se ho všemožnými triky snažili zlákat dolů, ale papoušek se nedal, zatvrzele seděl v koruně mangovníku a s ďábelským chechtotem pokřikoval ať žije liberální strana, ať žije liberální strana, krucityrrkn, kteréžto troufalé zvolání už stálo hlavu pěkných pár rozparáděných mazavků. Doktor Urbino, ač ptáka stěží rozeznával v listí, podnikl několik přesvědčovacích pokusů ve španělštině a francouzštině, ba i latinsky, a papoušek mu odpovídal jeho vlastním hlasem, stejně důrazně a v témže jazyce, ale z vrcholku stromu se ani nehnul. Přesvědčen, že ho dolů po dobrém nedostanou, doktor Urbino se rozhodl požádat o pomoc hasičský sbor, svou nejnovější hračku na poli občanské činnosti.

Ještě donedávna spočívalo hašení požárů na bedrech dobrovolníků, vybavených porůznu sehnanými žebři a vědry na vodu; zpravidla si počínali tak zmateně, že napáchali více škod než samotný požár. Díky sbírce vzešlé z podnětu Společnosti pro obecné zvelebení, jejímž čestným předsedou byl právě doktor Urbino, se však město od minulého roku pyšnilo sborem profesionálních hasičů, jakož i cisternovým vozem se sirénou a zvonem a dvěma tlakovými hasičskými stříkačkami. Tato novota se těšila obecnému zájmu do té míry, že ve školách ustávalo vyučování, jakmile kostelní zvony začaly bít na poplach, aby se žactvo mohlo odebrat na místo požáru a sledovat boj s ohněm. Hašení také zpočátku bylo jediným úkolem požárního sboru, avšak doktor Urbino představitelům města vyprávěl, že při svých cestách po cizích zemích viděl hasiče konat i jiné záchranářské práce, kupříkladu v Hamburku křísit polozmrzlé dítě, vyproštěné ze sklepa po třídenní vánici, anebo zas v jedné neapolské uličce spouštět z balkonu v bůhvíkolikátém patře rakev s nebožtíkem, kterou pozůstalí nedokázali snést po křivolakém schodišti. I členové místního hasičského sboru se tedy naučili poskytovat další naléhavé služby, například páčit zámky či zabíjet jedovaté hady, a na lékařské fakultě se jim dostalo odborné průpravy v první pomoci při drobných nehodách. Žádost, aby sundali ze stromu papouška, ověnčeného mnoha zásluhami jako nějaký urozený muž, nebyla tedy tak zpozdilá. „Vyřiďte, že je osobně prosím,“ řekl doktor Urbino a odebral se do ložnice, aby se převlékl ke slavnostnímu obědu. Po pravdě řečeno, dopis Jeremiaha de Saint-Amour na něho dolehl tak tíživě, že o papouškův osud v tu chvíli nedbal.

Fermina Dazová si oblékla hedvábné košilové šaty volného střihu, na bocích trochu podkasané, připjala si náhrdelník z pravých perel v šesti dlouhých nepravidelných řadách a obula si atlasové střevíčky na vysokém podpatku, které nosila jen při zvláště slavnostních příležitostech, poněvadž na takové výstřelky už neměla léta. Toto okázalé módní oblečení nebylo snad právě nejvhodnější pro důstojnou babičku, avšak výborně se vyjímalo na její dosud štíhlé a rovné postavě ženy dlouhých údů a dobře se hodilo k jejím pružným rukám bez jediné stařecké skvrny i k ocelově modrým vlasům, šikmo zastřiženým u tváře. Ze svatební podobenky si podržovala pouze tytéž oči, podobné průzračným plodům mandloně, a vznosnost, která jí byla dána do vínku; pokud ji stáří o něco připravilo, dostatečně jí to vynahrazovala povaha a ještě měla nazbyt díky činorodosti a píli. Cítila se dobře: staletí železných korzetů, utažených pasů, hýždí vyklenutých klamavou vycpávkou byla kdesi v nedohlednu a osvobozená, volně dýchající těla se ukazovala taková, jaká skutečně byla – i ve dvaasedmdesáti letech.

Doktor Urbino ji zastihl před toaletkou pod lenivými křídly elektrického ventilátoru, právě když si nasazovala klopený klobouček s kytičkou plstěných fialek. Prostorná ložnice s anglickou postelí pod růžovou síťovanou moskytiérou tonula v jasném světle a dvěma otevřenými okny s vyhlídkou na stromy v patiu zaléhalo do místnosti pronikavé cvrčení cikád, omámených předzvěstí deště. Od návratu ze svatební cesty Fermina Dazová sama vybírala manželovi oblečení na druhý den, podle počasí a toho, kam se chystal, a šaty mu pečlivě skládala na židli, aby ráno, až vyjde z koupelny, našel všechno připraveno. Nepamatovala se, kdy mu začala pomáhat s oblékáním, ani si nevzpomínala, odkdy ho nakonec začala sama oblékat; věděla jen, že úkon, který zpočátku dělávala z lásky, se před nějakými pěti lety změnil v nezbytnost, neboť sám se už obléci nedokázal. Před nedávnem slavili zlatou svatbu a jeden bez druhého nedovedli na okamžik žít či na sebe ustavičně nemyslet, s přibývajícím věkem si to však stále méně uvědomovali. Ani on, ani ona by nedokázali říct, zda základem této vzájemné závislosti je láska nebo spíš pohodlnost; ve skutečnosti raději nechtěli znát odpověď, takže si tuto otázku nikdy upřímně nepoložili. Jak plynul čas, Fermina Dazová postupně objevovala, že jejímu muži znejistěl krok, zaznamenávala trhliny v jeho paměti a zvraty jeho nálad, i poslední návyk vzlykat ze spánku, neztotožňovala však tyto příznaky s neklamnými známkami konečné rzivosti, nýbrž měla je za šťastný návrat do dětství. Díky tomuto klamu, který jim seslala sama prozřetelnost, nejednala se svým mužem jako s obtížným starcem, ale zacházela s ním jako se senilním dítětem, což je oba uchránilo soucitu.

Život by býval pro každého z nich docela jiný, kdyby si dokázali zavčas uvědomit, že se snáze čelí velkým manželským katastrofám než každodenním drobným strastem. Společně však dospěli leda k poznání, že zmoudříme, když už nám to k ničemu není. Fermina Dazová po léta těžce nesla manželova rozjásaná jitra. Sama se vší mocí zachytávala posledních nitek spánku, jen aby oddálila okamžik, kdy se bude muset utkat s neodvratností nového rána plného neblahých předzvěstí, kdežto její muž se probouzel bezelstně jako novorozeně: každý další den pro něho znamenal výhru. Ráno co ráno slyšela, jak se za prvního kuropění probouzí s nehorázným chrchláním a kašlem, kterým ohlašoval, že je naživu, ale současně jako by se vskrytu snažil probudit tím kašláním i ji. Pak slyšela, jak šátrá po pantoflích, které přece musely stát rovnou u postele, a něco si přitom mrmlá, jen aby jí nedopřál trochu klidu. Slyšela, jak se potmě šourá do koupelny, a hodinu nato, sotva se jí podařilo znovu usnout, zase zaslechla, jak se vrací z pracovny a potmě se obléká. Když byl jednou při nějaké společenské hře dotázán, jak by sám sebe definoval, doktor Urbino prohlásil: „Jsem muž, který se obléká v temnotách.“ Všechno to slyšela, vědouc, že žádný ten hluk není nutný, nýbrž že šramotí naschvál, i když předstírá pravý opak, právě tak jako ona předstírala spánek, přestože nespala. Její muž měl ke svému počínání pádný důvod: nikdy ji nepotřeboval tak naléhavě, živoucí a při smyslech, jako v oněch minutách ranního ztroskotání.

Fermina Dazová uměla spát s nevídanou elegancí, v perspektivní taneční zkratce, paži ladně složenou na čele; dokázala se však i nevídaně rozběsnit, pokud něco nahlodalo její slastnou víru, že spí, když už nespala. Doktor Urbino věděl, že napjatě čeká, zda ztropí sebemenší hluk, ba že by ho přijala s úlevou a vděčně, jen aby mohla někomu vyčíst, že je buzena v pět ráno. Tato potřeba v ní pracovala tak silně, že několikrát, když poránu nenašel pantofle na obvyklém místě a musel je poslepu hledat, zničehonic rozespale řekla: „Večer jsi je nechal v koupelně,“ vzápětí však vztekle vyjela úplně bdělým hlasem:

„V téhle zatracené domácnosti člověka nenechají ani vyspat.“ Prudce se otočila na bok, nemilosrdná sama k sobě, a rozsvítila, šťastná, že může zahájit den první výhrou. V jádře nešlo o nic jiného než o jednu z mnoha nebezpečných kratochvílí zkrotlé domácké lásky, o oboustrannou hru, poněkud zvrácenou a plnou smyšlenek, o to však blaživější. Kvůli jedné takovéhle banální zábavě však málem vzalo zasvé jejich tehdy třicetileté soužití; jednoho dne totiž v koupelně chybělo mýdlo.

Začalo to prostě, jako vždycky. Jednou ráno, ještě v dobách, kdy se v koupelně obešel bez pomoci, se doktor Urbino vrátil do ložnice a začal se oblékat. Jeho žena, nacházející se jako jindy touto dobou ve svém obvyklém stavu vlahé zárodečnosti, lehce oddechovala, oči zavřené, paži zalomenu nad hlavou v gestu obřadního tance. Jako obvykle však spala jenom napůl, a doktor Urbino to věděl. Když se dost našustil škrobeným lněným plátnem, poznamenal jakoby pro sebe:

„Už týden abych se koupal bez mýdla.“

Fermina Dazová se ihned úplně probrala, zapátrala v paměti a dopálila se na celý svět; skutečně zapomněla dát do koupelny nové mýdlo. Už před třemi dny si všimla, že se staré spotřebovalo, jenomže to už stála pod sprchou a řekla si, že nové tam dá potom, ale potom zapomněla a nevzpomněla si ani nazítří, a třetího dne se všechno opakovalo. Mýdlo ve skutečnosti nechybělo celý týden, jak tvrdil její muž ve snaze zveličit její vinu, chybělo však po tři neomluvitelné dny. Pocit, že byla přistižena při chybě, vydráždil Ferminu Dazovou k nepříčetnosti a jako obvykle zvolila obranu útokem:

„Sprchovala jsem se každý den,“ vykřikla vzteky bez sebe, „a mýdlo tam pokaždé bylo.“

Doktor Urbino znal její válečné metody jako své vlastní boty, tentokrát je však nedokázal vystát. Pod záminkou údajných profesionálních povinností se odstěhoval do personálního pokoje ve špitále u Milosrdných a doma se stavoval jen kvečeru, převléknout se, než se vydal za pacienty. Fermina Dazová mizela v kuchyni, sotva ho zaslechla přicházet, a předstírajíc, že má něco na práci, setrvávala tam tak dlouho, dokud z ulice nezaslechla krok kočárových koní. Kdykoli se během následujících tří měsíců pokusili spor vyřešit, podařilo se jim jedině to, že se znesvářili ještě víc. Doktor Urbino se nemínil vrátit, dokud jeho žena nepřipustí, že v koupelně mýdlo nebylo, a Fermina Dazová ho nemínila vzít na milost, dokud nepřizná, že vědomě lhal, jen aby ji mučil.

Jak se dalo čekat, tato příhoda oběma posloužila k tomu, aby si v paměti oživili bezpočet jiných malicherných sporů a drobných rozmíšek, propuknuvších za mnoha jiných kalných jiter; jedny nevole rozdmýchaly jiná roztrpčení, znovu rozchlípily staré jizvy a oba s úlekem dospěli k bezútěšnému zjištění, že za všechna ta dlouhá léta manželského klání nedokázali o mnoho víc než popásat stádečko vzájemných nevraživostí. Věci dospěly tak daleko, že doktor Urbino nakonec vyrukoval s návrhem, aby společně předstoupili před zpovědníka, i kdyby to měl být pan arcibiskup, a otevřeně se vyzpovídali, ať sám Bůh v poslední instanci rozsoudí, zda mýdlo v koupelně bylo či ne. Tento návrh připravil Ferminu Dazovou o dokonalou sebevládu ženy, která se nikdy neuřekne, neboť z ní vyrazil zvolání, jež se mělo stát historickým

„Pan arcibiskup mi může políbit prdel!“

Její potupný výrok otřásl městem v samých základech a zavdal příčinu k pověstem, které nebylo snadné vyvrátit, aby nakonec zakotvil v lidové mluvě s přídechem obratu z operetky: „Pan arcibiskup mi může políbit prdel!“ Fermina Dazová si uvědomila, že zašla příliš daleko, a pospíšila si, aby předešla předpokládané reakci svého muže. Pohrozila mu, že se sama odstěhuje do někdejšího otcovského domu, který jí stále patřil, i když jej pronajali úřadům. Nevyhrožovala naplano: skutečně chtěla odejít, bez ohledu na společenský skandál, a její muž si to včas uvědomil. Na to, aby se utkal s vlastními předsudky, neměl dost kuráže a raději ustoupil, ne snad v tom, že by připustil, že v koupelně mýdlo bylo, neboť takovým ústupkem by se prohřešil proti pravdě, nýbrž ve věci bydlení: nadále budou bydlet v jednom domě, žít však budou odděleně a nevymění spolu ani slovo. Tímto pravidlem se řídili i při stolování, počínajíce si přitom tak obratně, že si po dětech dokázali posílat vzkazy z jednoho konce stolu na druhý, aniž si děti všimly, že rodiče spolu nemluví.

Protože v pracovně koupelna nebyla, vyřešily se touto cestou i nesnáze s ranním šramocením; doktor Urbino se chodil mýt až poté, co dokončil přípravu na přednášku, a doopravdy dbal na to, aby manželku nevzbudil. Častokrát se v koupelně srazili a večer se střídali s čištěním zubů. Po čtyřech měsících těchto pořádků se doktor Urbino jednoho večera natáhl na manželskou postel s knížkou v ruce, čekaje, jak se už vícekrát stalo, až mu žena uvolní koupelnu, a usnul. Fermina Dazová ulehla na své místo po jeho boku, přičemž si počínala dostatečně nešetrně, aby ho vzbudila a přiměla k odchodu. Skutečně se zpola probral, avšak nevstal, nýbrž zhasl noční lampičku a zachrul se do svého polštáře. Zalomcovala mu ramenem s němou připomínkou, že je načase, aby se zvedl a šel do pracovny, ale doktor Urbino se po mnoha měsících cítil v péřové posteli po prarodičích tak blaženě, že dal přednost kapitulaci:

„Nevyháněj mě,“ řekl, „to mýdlo tam bylo.“

Kdykoli později, již v zátočině stáří, jim tato epizoda vytanula na paměti, nemohli uvěřit ohromující pravdě, že šlo o nejvážnější rozmíšku, jaká mezi nimi vyvstala za půl století společného života, jedinou, která v obou vyvolala přání všeho nechat a začít život jinak. I jako zestárlá a zklidnělá dvojice si dávali dobrý pozor, aby se vyvarovali jakékoli narážky na onu příhodu, neboť zdánlivě zhojené rány znovu začínaly krvácet, jako by je utržili včera.

Doktor Urbino byl první muž, kterého Fermina Dazová slyšela močit. Stalo se tak ve svatební noci, když vyčerpána mořskou nemocí odpočívala v kajutě parníku, který je odvážel do Francie; onen koňský proud, patřící jejímu muži, crčel jejímu sluchu tak mocně a připadal jí vybaven tak neotřesitelnou autoritou, že ji opanoval ještě větší strach z plenění, jehož se obávala. Jak ona původní prýštivost s přibývajícími léty postupně ochabovala, vybavovala si tuto vzpomínku stále častěji, neboť nikdy nedokázala přenést přes srdce, že při každém použití záchodu zamokřilo kraj mísy. Doktor Urbino, dovolávaje se argumentů snadno pochopitelných každému, kdo by chápat chtěl, se jí snažil vysvětlit, že příčinou této každodenní nehody není jeho nedbalost, jak zdůrazňovala, nýbrž záležitost organické povahy: zamlada býval jeho trysk natolik jednolitý a přímý, že na gymnáziu vyhrával všechny soutěže v plnění lahví přesným zásahem; postupem let, jak je obvyklé, však nejen ochaboval, nýbrž i prýštil nakoso, rozvětvoval se a nakonec se změnil v nezvladatelnou, nazdařbůh tryskající fontánu navzdory veškerým snahám správně ho vést a zaměřit.

„Klozet musel vynajít někdo, kdo nevěděl o mužích ani zbla,“ říkával. Domácímu míru tedy obětoval každodenním úkonem spíše pokořujícím nežli pokorným: pokaždé, když mísu použil, osušil její okraj toaletním papírem. Jeho žena o tom věděla, nikdy však neřekla ani slovo, a teprve když koupelna začala příliš zjevně páchnout čpavkem, rozhlašovala to, jako by padla na zločin:

„Smrdí to tady jako v králíkárně.“ Krátce předtím, než zestárl, dospěl doktor Urbino ke konečnému řešení, jež mu vnukly jeho vlastní tělesné obtíže: močil jako ona, vsedě, čímž docílil jednak toho, že mísa zůstávala čistá, jednak vlastního omilostnění.

Už tehdy přestával být soběstačný a obyčejné sklouznutí v koupelně, které se mu málem stalo osudným, ho přimělo k tomu, aby se měl na pozoru před sprchou. Na rozdíl od příbytků ve starém městě chyběla v moderně pojatém domě doktora Urbina litinová vana na lvích tlapách. Sám ji dal odstranit, a to z hygienických důvodů: vana, to byl jeden z těch mnoha fujtajblů vynalezených Evropany, kteří se koupou jen jednou za čtyři týdny, poslední pátek v měsíci, a ještě k tomu ve vlastních špinkách. Po oné nehodě dali tehdy zhotovit velké necky na míru z pevného guajakového dřeva a doktor Urbino v nich podstupoval koupací obřad, mydlen a oplachován svou ženou jako novorozeně. Střídavá lázeň z odvaru slézových listů a pomerančové kůry na něho působila jako sedativum, takže ve vonném nálevu častokrát usnul. Po koupeli mu Fermina Dazová pomohla s oblékáním, zapudrovala ho v rozkroku, natřela mu opruzeniny kakaovým máslem, navlékla mu spodky s touž láskou, jako by ho zavinovala do plenek, a postupně ho oblékla celého, od ponožek až po uzel na kravatě s topasovou jehlicí. Manželská jitra nebyla klidného rázu, neboť doktor Urbino se znovu zabydlel v dětství, o něž ho připravily jeho vlastní děti. I jeho žena se nakonec vpravila do rodinného rozvrhu, neboť ani pro ni se nezastavil čas: spala stále méně a ještě než dovršila sedmdesátku, probouzela se dřív než její manžel.

Když doktor Urbino oné Svatodušní neděle nadzvedl přikrývku, aby se podíval na mrtvé tělo Jeremiaha de Saint-Amour, zjevilo se mu něco, co mu dosud zůstávalo odepřeno i ve chvílích, kdy jeho duch lékaře a věřícího kormidloval s vrcholnou jasnozřivostí. Jako by teprve teď, po tolika letech, co si se smrtí tykal, po tom, co se s ní tolik nazápolil a prohmatal ji vlastníma rukama z rubu i po líci, nastal okamžik, kdy se poprvé odvážil pohledět jí zpříma do tváře a kdy i smrt pohlédla na něj. Strach ze smrti to nebyl, to ne. Ten strach v sobě nosil už dlouhý čas, žil s ním jako se stínem přestřeným přes jeho vlastní stín od chvíle, kdy se jednou v noci vytrhl z těžkého snu, rozrušený a zmatený, a pochopil, že smrt není jen trvalá možnost, jak ji vždycky vnímal, nýbrž bezprostřední skutečnost. Oné neděle se mu však před očima zhmotnilo cosi, co až dosud bylo pouhou jistotou představivosti. Zprvu ho potěšilo, že Boží prozřetelnost učinila nástrojem tohoto ohromujícího odhalení právě Jeremiaha de Saint-Amour, jehož vždycky považoval za světce nevědoucího, že se nachází ve stavu milosti; když mu však posmrtný dopis odhalil fotografovu pravou totožnost, jeho temnou minulost, jeho nezměrnou schopnost klamat své okolí, doktor Juvenal Urbino pocítil, že se v jeho životě přihodilo cosi, co s konečnou platností uzavíralo cestu nazpátek.

Fermina Dazová se jeho ponurou náladou nedala nakazit. Jak se dalo čekat, pokusil se na ni přenést své chmury, zatímco mu pomáhala nasoukat se do kalhot a jeden po druhém zapínala knoflíčky u košile, ale pokus mu nevyšel: jeho žena se nedala lehko dojmout, tím méně smrtí muže, kterého nemilovala. Pro ni byl Jeremiah de Saint-Amour nějaký invalida s berlemi, s nímž se jaktěživa nesetkala; stěží o něm věděla, že kdysi o vlásek unikl popravčí četě při bůhvíjakém z nesčetných povstání na bůhvíkterém z nesčetných antilských ostrovů, z nutnosti se stal dětským fotografem a vypracoval se na nejžádanějšího portrétistu v celé provincii, a že porazil nějakého šachistu, jemuž říkala Torremolinos, ve skutečnosti se však jmenoval Capablanca.

„Abys věděla, byl to jen uprchlík z galejí. Seděl v cayenské trestnici na doživotí za hrozný zločin,“ řekl doktor Urbino. „Představ si, kdysi jedl i lidské maso.“

Podal jí dopis, jehož tajemství si chtěl vzít do hrobu, zastrčila však složené listy bez přečtení do zásuvky toaletního stolku a otočila klíčkem. Byla zvyklá na bezednou schopnost svého manžela všemu se podivovat, na jeho přemrštěné soudy, během let stále zamotanější, na jeho úzkoprsost, která se tak málo shodovala s jeho obrazem na veřejnosti. Tentokrát však zašel za vlastní meze. Domnívala se, že si Jeremiahade Saint-Amour váží ne proto, kým v minulosti byl, nýbrž proto, kým začal být od okamžiku, kdy se ve městě objevil, veškerý majetek v kufříku běžence, a nešlo jí na rozum, proč ono pozdní odhalení fotografovy pravé totožnosti jejího muže tak šokuje. Nechápala, proč se pohoršuje nad tím, že měl Jeremiah de Saint-Amour tajný poměr, když to je přece atavický zvyk všech takovýchhle mužů, nevyjímaje jejího manžela v jisté neblahé době, a to, že fotografova družka pomohla svému milenci dovést do konce jeho rozhodnutí skoncovat s životem, považovala za dojemný důkaz lásky. „Kdyby ses k tomu rozhodl i ty a měl tak pádné důvody jako on, bylo by mou povinností zachovat se právě tak, jak se zachovala ona,“ řekla. Doktor Urbino se zase jednou ocitl na křižovatce prostého neporozumění, v situaci, která ho už půl století doháněla k zoufalství.