Dirk Husemann

EIN ELEFANT FÜR KARL DEN GROSSEN

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2017, 2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-7443-0

Pro Juttu

Dobrá společnost na cestě

je nejlepší zkratka.

Prolog

772 n. l.

Peřím vrány prostupoval dým. Pták zamžoural, otočil hlavu a pátravě se rozhlížel po troskách budov, chatrčích prošpikovaných šípy a kopími a nakupených mrtvolách. Jakmile se ujistil, že mu nehrozí žádné nebezpečí, znovu upřel oči na kojence, na kterém právě přistál. Dítě ještě žilo. Bylo zabalené v pokrývce, ze které vykukoval jen obličej. Vrána bez ohledu na křik toho uzlíčku klovala do tvářiček, aby si ověřila, že její kořist je opravdu tak bezmocná, jak to vypadalo. Vytřeštěné oči dítěte se vlhce leskly a byly příslibem vybrané lahůdky.

Vránu provrtal šíp; poslední let skončil na sudu s obilím. Na spáleništi se objevila mladá žena se zrzavými vlasy a lukem v ruce; rychle přiběhla ke kojenci, sklonila se nad ním, zkoumavě se na něj zadívala a vzala ho do náruče. Na odchodu sebrala mrtvého ptáka z víka sudu. Potom se s dítětem i vránou uchýlila do podlouhlé budovy nacházející se mezi troskami chatrčí.

Imminy oči si rychle zvykly na příšeří v hale. Ve stínech mezi lojovými světly poznala muže a ženy svého kmene; opírali se o stěny a šeptem rozmlouvali. Obávali se snad, že nepřítel před branami by mohl rozumět jejich slovům proneseným tady uvnitř? Ostatní spali na holé podlaze. Byli mezi nimi uprchlíci z jiných saských vesnic, kteří před útokem Franků na Eresburg vzali nohy na ramena. Jestli se proroctví starého Droga naplní, podařilo se jim jejich osud jen oddálit. Jasnovidec před třemi dny prohlásil, že toto obléhání nikdo nepřečká bez úhony.

Otvorem nad ohništěm dopadl doprostřed místnosti paprsek světla. V jeho záři stál před stařešiny Osnag a pronášel jeden ze svých projevů. To je on, pomyslela si Imma, kdo na nás přivolal válku. Tento saský vévoda si sám udělil přízvisko Widukind – Dítě větru –, titul, který v dlouhých kmenových dějinách směli nosit jen málokteří. Kam sahala paměť kněží – a jejich ústní podání pocházelo až z doby, kdy byl zasazen posvátný strom –, nikdo si to jméno nepropůjčil sám. Ale Osnag se toho odvážil; stejně tak neváhal podněcovat kmeny proti Frankům. A teď jsou vesnice zpustošené, bratři a sestry mrtví nebo zotročení a poslední hrstka kdysi tak hrdých Sasů se choulí v téhle tvrzi a čeká na konec. Osnag se však pořád staví do nejlepšího světla a káže válku, jako by se nic nestalo.

Imma se přiblížila ke skupině stařešinů, postavila se před Osnaga a vtiskla mu dítě do rukou. Vévoda zaraženě uchopil uzlíček.

„Postarej se o něj, Osnagu. Třeba se ti přece jen podaří jednoho z nás zachránit.“ S těmi slovy nechala vévodu a stařešiny svému osudu. Mlčení za jejími zády bylo víc než výmluvné.

Vyšla z haly postranními padacími dvířky, která sloužila na vhánění dobytka. Vepři ani kozy ale tuto cestu už několik týdnů nepoužili. Zásoby byly spotřebované a do obléhaných Sasů se nelítostně zakousl hlad. Než se u Eresburgu objevili Frankové, byly Immě vlněné šaty tak těsné, že se jí látka třela o boky. Teď na ní stejný oděv visel jako na strašákovi.

Posvátný strom Irminsul se v záři saského léta vypínal k obloze. Obrovský kmen a košaté větve Immu pokaždé udivily. Občas před tím dubem nehybně klečela celý půlden a síla bohů ji uváděla v úžas. Dnes ale necítila touhu uctívat Irmin. Její touha byla mnohem přízemnější. Za mohutným kmenem Irminsulu stála polozemnice, zastřešený domek zčásti zahloubený do země. V chladném sklepním prostoru

Drogo skladoval čerstvé obětiny pro Irmin, jablka ze zapovězeného háje a kýty z posvátných ovcí a koz. Teď ale stavba sloužila jinému účelu.

Imma pozdravila oba bojovníky, kteří stáli na stráži před střechou téměř se dotýkající země, a chystala se zmizet v příšeří chatrče. Radbert ji však uchopil za paži a zadržel ji.

„Immo! Nemůžu ti znovu dovolit sestoupit k rukojmím. Kdyby se o tom stařešinové dozvěděli, nechal by nás Widukind přibít ke stromu.“

„Už jsi zajatcům donesl jídlo?“ zeptala se a cítila, jak jí krev stoupá do hlavy. „Chceš snad, aby vyhladověli? Co myslíš, že s tebou Widukind udělá, jestli necháš v téhle díře zdechnout jediný trumf proti Karlu Velikému?“

Radbert uvolnil sevření. „Víš stejně dobře jako já, že už není co jíst. To máme sami pojít hlady, aby Frankové přežili?“ Imma podržela strážnému před očima vránu. „Tvé poslední zásoby sušeného ovoce se nikdo ani nedotkne, Radberte, buď bez obav. O tohle jsem se postarala sama.“ Viděla, jak se v Radbertových očích zaleskla chtivost, když spatřil vránu. Ještě chvilku držel Immu pevně za paži, ale potom ji pustil.

„Tak dobře, u Saxnotha! Ale pospěš si! Při dalším útoku tě bude zapotřebí na palisádách.“

Imma vklouzla do polozemnice. Padací dvířka byla zapuštěná do dřevěné podlahy a zajištěná kopím protaženým dvěma smyčkami z konopného provazu. Imma zbraň vytáhla, nedbale ji odhodila stranou a uvolnila průlez. Dole panovala tma. Radbert by zasloužil utopit v sudu, pomyslela si; ten ťulpas opět zapomněl doplnit svítilny lojem. Rozhlédla se v domku po lampě, zapálila ji a sestoupila do podzemí.

Sklepení ji uvítalo zimomřivým chladem. Labyrint chodeb vytvářel v kamenité půdě takovou spleť, jako by tady dole přebýval obrovský krtek. Žádný cizinec nikdy nenašel z toho bludiště cestu ven. Bylo to dokonalé vězení.

Ze země vyčnívaly kořeny Irminsulu podobné přízračným pažím. Imma se podle nich orientovala, znala posvátný strom jako nikdo jiný. Jen kněží byli ještě lépe obeznámeni s tím obrem, který rostl na Eresburgu odnepaměti; byl to symbol Sasů a zároveň místo, kde bohové o slavnostních dnech sestupovali na zem. Není divu, že Frankové chtěli ten strom porazit. Tím by zpečetili zánik staré víry stejně jako triumf křesťanství, nového náboženství, které Immu nezvykle fascinovalo.

„Izáku!“ volala do tmy, když procházela klikatými chodbami. „Izáku!“

Immu zneklidňovalo ticho, které čišelo z temnoty. Že by se Izákovi něco stalo? To není možné. Nikdo by se v této situaci neopovážil vztáhnout ruku na vévodovo rukojmí.

Teprve když stanula přímo u výklenku, uviděla kmitající záblesk světla. Izák seděl na zemi, červený přehoz měl rozprostřený jako lůžko a skláněl hlavu nad něčím třpytivým. Copak ji vůbec neslyšel?

„Izáku!“ zopakovala Imma a neudivilo by ji, kdyby od své činnosti nevzhlédl.

Ale Izák teď hlavu zvedl. I přes slabé osvětlení rozeznala každý rys jeho obličeje. Tmavé vlasy mu splývaly až přes ramena, byl to znak francké šlechty. Dokonce i držení těla po mnoha týdnech strávených v téhle díře bylo pořád aristokratické. Ruce měl silné a jemné, oči se mu zeleně leskly.

Imma se zhluboka nadechla zatuchlého vzduchu. „Odkud máš světlo?“ zeptala se.

„Stačí houba troudnatec, pryskyřice a dřevo. Všeho je tady dole hojnost. A co tu chybí,“ ukázal na váček zdobený stříbrem a zavěšený na opasku, „to má praktický člověk sám v kapse.“

Imma potlačila úsměv a odložila lojovou lucernu na zem.

„Tady je jasnější světlo.“

„Od té doby, co tady jsi, je tu jasněji.“

Rozpačitě se ohlédla do tmy. Ve vzdálenějších výklencích labyrintu dřepěli další tři muži a čekali na to, až je Karel Veliký vysvobodí ze spárů Sasů. Imma doufala, že ten den tak rychle nenastane.

Ukázala mu vránu. „Není to moc, ale pomůže to. Osnag počká na návrat vyjednávače, než rozhodne, jestli vás tady dole máme dál živit, nebo...“ Zbytek věty ze sebe nevypravila.

„Nebo jestli nás přitlučou k Irminsulu? V takovém případě pro mě bude tvoje vrána šibeniční hostina. Ale to ještě musí počkat. Podívej, i já jsem pro tebe chytil ptáka.“

Vstal a podal jí něco třpytivého. Imma zvedla světlo, aby líp viděla. Izák držel v pravé ruce amulet vytvořený z četných drahokamů. Tmavě červená barva kamenů se na lojovém světle rozzářila. Amulet měl tvar ptáka – dravce, jak Imma rozeznala. Nikdy nic podobného neviděla.

Frank se prstem levé ruky šperku dotkl a rozdělil ho. Kouzlo?

Imma se hned dovtípila. Izák ten skvost speciálně upravil. Na dlani mu teď spočívaly dvě poloviny ptáka, každá s jedním křídlem. Izák jí pokynul a Imma si vzala svou půlku.

„Není to tak výživné jako tvůj dárek, ale zato trvalé.“ Frank schoval zbývající kus v sevřené ruce.

Imma si rozvázala koženou stuhu, která jí držela vlasy na uzdě, a chtěla ji omotat kolem šperku. Izák ji však zadržel.

„Ten skvost je velmi starý. Nosili ho Merovejci. Někdo z tvého kmene by mohl poznat, že nosíš znamení nepřítele. Uschovej ho – prozatím.“

„Na jak dlouho, Izáku?“ Políbil ji.

Imma vložila amulet do kapsy svých šatů. „Osvobodím tě. Ještě dnes v noci. Vyvedu tě z labyrintu, z hradu existuje tajný východ. Nikdo ho nezná, jen kněží a pěvkyně.“

„Ne, Immo. Jsem tu ze závažného důvodu. Váš vyjednávač se vypravil do tábora mého krále a já ručím svým životem za jeho. Jednání by mohla tuto válku ukončit mírem. Pak bys mohla jít, kam se ti zachce.“

„Já už jsem tam, kde chci být.“ Uvolnila spony, které jí držely šaty na ramenou. „A jestli nechceš uprchnout, vím o jiné cestě. Budeš se věčně smažit v téhle díře, protože musíš zůstat se mnou – dokud si to budu přát.“

„V těsné noře ve věčné tmě s mrtvou vránou k jídlu?“ Zasmál se. „Tak to i já jsem opravdu tam, kde jsem si vždycky přál být.“

A zhasl světlo.

Saský vyslanec se vrátil z vyjednávání s Franky o dva dny později. Hlavu měl nabodnutou na kopí, které v noci někdo zarazil do země před východní branou Eresburgu. Na Sasovy tváře a čelo namalovali jeho katani křesťanské znamení.

Osnag zuřil. Saský vévoda vystoupil ve velké dvoraně s dalšími plamennými proslovy, které si vysloužily nadšený souhlas stařešinů vyjádřený bušením mečů o štíty. Nikdo nevěděl, proč jednání s franckým králem ztroskotala. Naopak zcela jasné bylo to, že odteď budou promlouvat už jen zbraně.

Imma při západu slunce přistoupila k Osnagovi, když vévoda kontroloval svého bojového koně. Obležení počítali s tím, že Frankové při nejbližším útoku zmobilizují všechny síly a vezmou palisády útokem.

„Osnagu!“ ozvala se Imma. Saský vévoda na ni nedbal.

„Widukinde!“ pokusila se znovu.

Oslovený muž krátce pohlédl jejím směrem. „Co chceš? Znovu mi domlouvat? Tentokrát ti nikdo nenaslouchá, takže šetři dechem.“

Imma několikrát přejela rukou po koňské uzdě. Udidlo a kroužky otěže byly železné a jemně tepané. „Co se teď stane s rukojmími?“

„Dnes v noci zemřou. Frankové zaútočí až za úsvitu.

Do té doby máme čas obětovat zajatce Irminu, který nám za to poskytne štěstí v boji.“

„Necháš-li zajatce naživu, je možné, že se Frankové neodváží zaútočit.“

„Vrátíme jim jejich muže stejně živé, jako jsme od nich dostali toho našeho. Drogo se postará o to, aby jejich křik byl slyšet až do nepřátelského tábora.“ Svraštil čelo. „Proč se vlastně staráš o osud zajatců?“

Imma nahmatala amulet, který schovávala pod šaty. Poté odpověděla Osnagovi rozechvělým hlasem: „Jejich osud je mi lhostejný. Máme-li ale dnes v noci vzývat Irmin, musím se včas připravit. Jsem první pěvkyně a je to můj hlas, který má vzbudit boha ze spánku. To přece víš, nebo jsi na to zapomněl?“

Osnag přikývl. „Samozřejmě že to vím. Tak jdi a připrav se. Ostatně i já se musím přichystat.“

Imma se vzdálila. Když si byla jistá, že ji vévoda už nemůže vidět, rozběhla se k polozemnici stejně rychle, jako jí tekly slzy po tvářích.

Zajatci byli pryč. Ani Radbert už nestál přede dveřmi na stráži. Nebylo nutné, aby znovu sestoupila do podzemí. Drogo nechal rukojmí odvést a připravoval je na nastávající ceremoniál.

Imma zoufale zalomila rukama. Jak má v kruhu všech rodových příslušníků předstoupit před Irminsul a zpívat – a na vlastní oči přihlížet, jak Izáka přibíjejí ke stromu? Jak by vůbec někdy mohla saskému bohu znovu projevovat úctu? Jestli usmrtí Izáka, nemá pak ona sama právo odvrátit se od Irminu a přiklonit se k novému bohu?

Hlavou jí bleskla myšlenka. Pod ochranou stromů proběhla posvátným hájem až na konec pevnosti. Tady palisády nikdo nehlídal, a to z dobrého důvodu: Útočníci by museli vyšplhat na příkré skály a stali by se snadnou kořistí pro svržené kmeny stromů a hořící březovou smůlu. Ze skály na jaře vytryskl pramen; to byla událost, kterou Sasové oslavili svátečním dnem. Voda občas prýštila i v létě. Díky tomuto zázraku mohl Eresburg čelit obležení po mnoho úplňků. Ten úkaz byl snad stejně starý jako svět, protože voda měla čas vyhloubit do horniny tunel. Tunel, který skoro nikdo neznal – a už vůbec ne Frankové. Ale to se teď změní.

Imma si klekla mezi bezové keře a našla odumřelé dřevo navrstvené před vchodem do tunelu. Potom začala odklízet větve a kmínky. Drogovo proroctví se opravdu vyplní: Žádný Sas nepřečká obléhání bez úhony.

1

802 n. l.

V noci stařena znovu plivala krev. Viděl to v měsíčním svitu dopadajícím škvírami v bednění. K tomu to její věčné sípání a slintání. Občas, když ji probudily křeče, proklínala dokonce samotnou smrt.

Thankmar už vedle Rosvithy nedokázal déle vydržet. Vymanil se z jejího křečovitého objetí a tiše se od ní odsunul, aby si toho nevšimla. Cedrová dřevěná stěna boudy ho však zastavila. Přitiskl tvář na zeď a zaposlouchal se do chrápání ostatních otroků, šustění jejich hadrů a řinčení řetězů. Leckdo sténal, když ho dostihla noční můra. Nějaký stařec blábolil ze spánku.

Bylo jich kolem padesáti. Už tři týdny je drželi v přístavní čtvrti Janova, na trhu s otroky s nejhorší pověstí v celé francké říši. Na takových místech jako tady se nenakupovalo hedvábí z Byzance nebo bavlna ze Sýrie. Nikdo tu nevychvaloval skleněné zboží z Tyru, santalové dřevo z Egypta nebo homole cukru z Tripolisu. Tady to páchlo potem, špínou, fekáliemi a zoufalstvím. Před dřevěnými kójemi čekaly desítky zajatců na svůj osud, který je zavede do rozpálené Arábie. Abbásovci se tam dychtivě rozhlíželi po bělošských otrocích ze severu a vyvažovali je zvonivě cinkajícími dirhamy.

V daleké zemi otroci bývali strašlivými válečníky nebo naopak dobromyslnými kněžími, řemeslníky, obchodníky, pasáky vepřů nebo majiteli úrodných polností. S otrockými obojky na krku ale byli jenom pohani, nekřtěnci, kteří odmítli uvěřit v Ukřižovaného. Nové francké občanské právo sice zakazovalo nevolnictví, ale to platilo jen pro křesťany. Ten, kdo vyznával staré bohy, skončil v žaláři, na popravišti nebo na takovém trhu s lidmi jako v Janově.

Rosvitha zezadu položila ruku Thankmarovi na rameno a znovu si ho přitáhla ke svému horkému tělu. Zatímco ho neodbytnýma rukama osahávala, bublala jí mezi rty narudlá pěna. Thankmar zavřel oči a vzýval Saxnotha, aby už konečně nechal stařenu zemřít. Její sípání a přerývané zajíkání byla děsivá milostná píseň, kterou přehlušily teprve zvuky blížícího se dne.

S prvním slunečním paprskem se dveře baráku rozletěly a na prahu se objevila zavalitá silueta obchodníka s otroky Grifona. Jako vždy měl na opasku zavěšený kožený váček naditý stejně jako jeho panděro. Mrzutě vyháněl zajatce z jejich dočasného příbytku a prorokoval jim přitom mučení a smrt, jestli se pro ně brzy nenajde kupec. To, že výhrůžky smrtí myslí vážně, dokázal při cestě na jih mnohokrát. Když nemohl při dlouhé pouti všechny otroky uživit, stavěl jednoho zajatce po druhém ke kolu od povozu. První tři, kteří kolo převyšovali, spotřebovali příliš mnoho potravy, a tak je nechal popravit. Thankmar toho holohlavého obchodníka s otroky nenáviděl, a přesto každé ráno toužebně čekal na Grifonovo buzení, které ho osvobodilo z objetí staré čarodějnice.

Obchodování s lidským masem už několik dní vázlo kvůli vedru. Dokonce i Arabové, synové pouště zrození na sluneční výhni, se netečně ploužili jinak velmi rušným janovským přístavem. Město se bez sebemenšího náznaku vánku smažilo v agonii a vzduch nad Ligurským mořem se tetelil jako nad miskou rybí polévky. Bezvětří uvěznilo lodě v přístavních kotvištích. Nešťastní kapitáni, kteří naložili kazící se zboží, museli přihlížet, jak jim jejich náklad hnije. Z nákladních otvorů a sudů stoupal hnilobný zápach, který se těžce vznášel nad přístavní čtvrtí; neobjevil se žádný poryv větru, který by ho milosrdně odvál.

Grifonovi otroci trávili den ve špíně před barákem, kde se museli předvádět arabským zákazníkům. Vrstva prachu jim zbarvila těla došeda a choroby a hlad stravovaly i ty nejsilnější z nich. Málokterý kupec věnoval nabídkám snaživého otrokáře druhý pohled. Obchodník přesto neúnavně zvučným hlasem a prázdnými slovy velebil jejich přednosti.

Tentokrát mohl nabídnout jen prosté neotesané lidi: podsaditého Oda, někdejšího rybáře z armorických břehů, plačtivého Grimolda, penězoměnce ze Soissons, který se holedbal, že kdysi osobně vypomohl císaři, Werinberta, akvitánského výrobce mýdla s poleptanýma rukama, malou Bertradu, jež patřila salcburskému biskupovi, kterému však uprchla; chytili ji, oslepili a znovu prodali. Pak tu byla Rosvitha, durynská čarodějnice, která všem v táboře naháněla strach. Mezi Grifonovými otroky se nenacházeli svalnatí muži do osobní stráže arabského šejka ani mladé ženy s pevným tělem do harému.

Thankmar se z té skupiny ničím nevyčleňoval. Byl to tmavovlasý chlapík se štíhlým, ale silným tělem a dlouhýma rukama a nohama. Pohled na krásně urostlého mladíka kazila jen znetvořená noha. Chodidlo měl v nepřirozeném úhlu přetočené dovnitř, takže při chůzi nenašlapoval na patu, ale na její vnější hranu. Svaly na celém těle měl jinak vyvinuté tak, jako by na něm odvedl antický sochař mistrovskou práci dlátem, ale maso na zohavené noze bylo až nahoru ke stehnu ochablé a bílé, protože do něj krev nepřinášela sílu.

Thankmar seděl dlouhé hodiny na slunci a modeloval z hroudy jílu nádherné věci: koně s lidskými hlavami, meče vyrůstající ze stromů, divoké obličeje s vousy rozcuchanými větrem.

Doma v Haduloe u ústí Labe mu jeho šikovné prsty přinášely samou mrzutost. Kvůli churavé noze se nehodil na polní práce. Rodiče a bratři ho museli každou dlouhou zimu živit. To, co však na obratnosti chybělo noze, mu osud dvojnásobně vynahradil na rukou. Thankmar dostal za úkol vypalovat hlínu a zásobovat rodinu nádobami, což bývala zpravidla ženská práce. Byl však šikovnější než všechny ženy a jeho ruce dokázaly ještě víc – proměnily kulhajícího mladíka v úspěšného zloděje. Často se v noci vyplížil z usedlosti a opustil vesnici, aby hlubokými lesy dokulhal do sousední obce. Díky mimořádnému talentu se mu podařilo pronikat do kurníků a stodol a krást tam vejce a mléko, aniž si toho někdo všiml; vypadalo to, že ho nevnímá dokonce ani dobytek nebo drůbež. Často si představoval, že ho přitom určitě pozoruje z křoví liška celá bledá závistí. Žádné dveře před ním nebyly jisté, a když následujícího rána položil pod slepice na domácím dvoře několik vajec, ulevilo se mu, že aspoň něčím dokáže přispět k obživě rodiny. Otec, matka ani bratři se nikdy nedozvěděli, že s nimi žije zloděj, jinak by ho nejspíš vyhnali z domu. Mladý Sas často sám zapochyboval o svých nočních toulkách, ale spokojenost zračící se na obličeji otce, který se ráno vracel z kurníku se dvěma tucty vajec, všechny výčitky svědomí vynahradila.

Ty dny ale byly dávnou minulostí. Jeho ruce teď patřily otrokovi a to jediné, k čemu je používal, bylo nesmyslné formování jílu. Thankmar večer své výtvory zase rozmačkal na původní hroudu, protože nevěděl, koho by měl jimi obdarovat.

Když slunce zmizelo za obzorem, otroci se vrátili do boudy. Míst na spaní tam bylo pomálu. Kdo večer s návratem zaváhal, musel spát vestoje, čímž si z noci udělal peklo, i když se opíral o kůl nebo dřevěnou stěnu.

Thankmar v závodě o místo, kam vleže složit hlavu, každý večer prohrával. Zmrzačenou nohu za sebou nejdřív vláčel. Poté se pokoušel zrychlit tím, že našlapoval na hranu chodidla. Přitom křičel vzteky, ale ani to mu nepomohlo. Jeho hněv neplatil vlastní nedostatečnosti – to, co ho vyvádělo z míry, byla netečnost ostatních zajatců.

Rosvitha byla jiná. Připadala mu jako přítelkyně, když poprvé bezmocně stanul uprostřed přeplněného baráku. Zoufale se pokoušel udělat si vestoje co největší pohodlí a přesunout váhu na zdravou nohu. Veškerá námaha však vyznívala nadarmo. Pořád vrávoral, pak dokonce spadl na nějakého spáče a vysloužil si pár ran a šťavnatých kleteb. Všiml si, že mu z opačného konce místnosti oběma rukama kyne stařena. „Pojď sem, synku,“ zaskřehotala a povislá kůže na obou mávajících pažích se jí houpala sem a tam jako korouhev ve větru. To, že místo na spaní vedle ní ještě nebylo obsazené, Thankmara sice udivilo, ale vděčně padl na slámu a na nic se zbytečně nevyptával.

Teď už to byly čtyři týdny, co poprvé ulehl ke spánku po boku Rosvithy. Jejím vetchým tělem každou noc otřásaly křeče a prodlevy mezi záchvaty kašle se neustále zkracovaly. Thankmar nepochyboval o tom, že podstatu její nemoci zná velmi dobře: Vlk Fenris, bratr hada Midgarda a největší nepřítel bohů, drží stařenu v dusivém sevření. Příznaky byly jednoznačné. Ten netvor dřepěl hluboko v jejím těle a za nepřetržitého štěkotu a vytí ji zevnitř požíral. Jeho ničivé dílo bylo patrné hlavně v noci, kdy kašel a krvavé hleny prozrazovaly, jak těžký boj se odehrává v jejích útrobách. Thankmar se nikdy předtím nesetkal s posedlým člověkem, ale vzpomínal si na vypravěče příběhů z domova, kteří popisovali strašlivé změny – mužům i ženám narůstaly vlčí hlavy a ztratili veškerý lidský cit, zbyla jim jen neukojitelná touha po krvi a vraždění.

Rosvitha se dosud takhle neproměnila, ale její horečnatá touha po Thankmarovi byla u stařeny natolik neobvyklá, že to nemohlo být nic jiného než znamení posedlosti. Hned první noc zničehonic ucítil její ruku na svých bedrech. Nato se ho stařena bez okolků zmocnila. Oči jí žhnuly žádostivostí a roztřesenou rukou mu přitiskla dýku k uchu. Klást odpor by byla hloupost znamenající jistou smrt.

Trýznila ho skoro každou noc. Zmrzačená noha ho každý večer donutila k tomu, aby ulehl na lůžko ke stařeně.

Od ostatních zajatců mohl jen těžko čekat nějakou pomoc – buď jenom s úšklebkem přihlíželi, nebo se zahanbeně odvrátili. Thankmar se tak stal otrokem otrokyně.

Moc nad ním jí propůjčovala dýka. Kdyby se té ostré čepele dokázal zmocnit, stařena by ho musela nechat na pokoji. Jak asi Rosvitha propašovala dýku do tábora? A kde tu zbraň po celou dobu ukrývala?

Thankmar v nestřežených okamžicích prohrabával slámu, ale pokaždé se stejným zdrcujícím výsledkem. Zbývala pouze jediná možnost: Stařena nepochybně schovávala dýku ve svých hadrech, takže ji přes den nosila na sobě. Thankmar čekal na vhodnou příležitost, aby stařenu odzbrojil. Trpělivě nechával plynout jeden den za druhým, dřepěl na svém místě před barákem, zpracovával hlínu a pozoroval každičký pohyb své trýznitelky.

Toho rána se Rosvitha opírala o hliněný džbán a zdálo se, že spí. Thankmarovi pronikalo k uším důvěrně známé chrápání. Kdyby se k ní teď připlížil, dokázal by se možná nepozorovaně zbraně zmocnit. Kde ji asi má hledat? A co se stane, když si ho stařena všimne?

Zatímco přemýšlel, vznikla pod jeho rukama z vlhkého jílu lidská postava. Zadíval se na své dílo a svraštil čelo, když jemně přejížděl prstem po obrysech sošky – po její hlavě, ženských tvarech hrudi a ještě níž… Žena. Prst se zastavil. Thankmar se pozorně zadíval na Rosvithu. Kolem krku jí visel řetízek z modrých hliněných korálů, který se stařeně ztrácel pod šaty mezi prsy. No jistě! Lepší úkryt pro dýku už najít nemohla.

Když svůj výtvor odložil, soška se rozpadla, ale on na to nedbal. Veškerou pozornost soustředil na řetízek kolem krku Rosvithy. Ostatní otroci podřimovali nebo pracovali ve stínu. Nikdo si ho nevšímal, když se zvedl. Ani Grifona nebylo nikde vidět. Kdyby dokázal tělnatého obchodníka s otroky něčím zaměstnat, cítil by se teď líp. Nesmysl! Thankmar zaplašil obavy a belhal se rozpáleným pískem ke stařeně.

Nepozorovaně dorazil k hromadě hrnců, konví a džbánů, vedle níž seděla spící Rosvitha. Po čtyřech se nenápadně přesouval kolem nádob. V nastalém tichu proklínal svou nemocnou nohu, která slyšitelně skřípala o písek. Skrčil se za vysokým zásobníkem a naslouchal. Na opačné straně jeho úkrytu stále stejně hlasité zvuky prozrazovaly, že se Rosvitha neprobudila. Thankmar se opatrně plazil kolem nádoby.

Stařena měla zavřené oči a svěšenou dolní čelist; určitě spala. Při každém nádechu se hliněné korálky kolem jejího krku o píď zvedly. Stačilo jen, aby se po nich natáhl. Aby zklidnil horečnatou nervozitu, přiměl se nemyslet na to, co by mu Rosvitha provedla, kdyby se probudila a nachytala ho s rukou mezi svými ňadry. Upřeně se zadíval na třepotavá víčka spící ženy. Potom opatrně sáhl po kořisti.

Jeho prsty klouzaly po stařenině těle jako vánek. Dotkl se hliněných korálků a opatrně je nadzvedl. Rosvitha se nepohnula, ani když roztrhl lněnou nit spojující korálky, uvolnil stařeně řetízek z krku a vytáhl ho z jejích šatů.

Dýka na šňůrce nevisela. Thankmar strnule civěl na bezcennou kořist, která se mu houpala v ruce. Zasténal zklamáním, ačkoli riskoval, že se tím prozradí.

„To bylo velmi šikovné, chlapče,“ pronesl kdosi za ním a ozval se rozvážný potlesk.

Thankmar se prudce otočil a klopýtl tak prudce, že zvířil oblak prachu. Jen pár stop od něho stáli dva muži. Grifonova mastná lebka se leskla ve slunečním svitu. Vedle obchodníka s otroky se vypínala štíhlá postava neznámého muže, který už měl své nejlepší roky za sebou. Jeho jinak holou hlavu zdobil věnec bílých vlasů jako už dávno nezastřižená tonzura. Z ostře řezaného obličeje shlížely na Thankmara dvě jiskřivě světlé oči.

„Mistrovský zloděj,“ poznamenal cizinec na adresu Grifona, aniž přitom spustil pohled z Thankmara.

„To jste trefil hřebíček na hlavičku,“ souhlasil překotně obchodník s otroky. Přitom poprskal tvář bělovlasého muže slinami, ale ten nedal najevo žádné hnutí mysli. „Ten otrok má vůbec mimořádně šikovné ruce. Je to mistr hrnčířského umění, a navíc talentovaný hráč na borlici, umí tkát, je zdatný bednář, odvádí cizelérskou zlatotepeckou práci a na vlastní oči jsem viděl, jak chodil celý den po rukou. Tím plně nahrazuje špatnou nohu. Věřte mi, kdyby měl Alexandr Veliký po svém boku otroka s tak šikovnýma rukama, neudržel by ho spoutaného ani frýžský uzel.“

Thankmar se podivil svým novým netušeným nadáním, ale vyvaroval se toho, aby obchodníkovi s otroky skočil do řeči. Koutkem oka zahlédl, jak se Rosvitha pohnula.

„Zdá se, že svého otroka znáte tak, jako byste byli jedna rodina, a s vašimi znalostmi o legendách minulosti se může měřit jen málokdo – každopádně pokud jde o přesnost.“ Stačil lehký náznak cizincovy úklony a Grifonovo otylé tělo se pyšně nafouklo, takže rázem nabylo nebezpečného objemu.

„Dostanete dvanáct šilinků,“ dodal štíhlý neznámý.

Grifon zase splaskl a zašermoval rukama ve vzduchu.

„Dvanáct! Jen se podívejte na ty nádherné odměrky, misky a hrnce, které vlastnoručně vytvořil. Prohlédněte si jeho krásné tělo! Ten by mohl zahřívat postel klidně i knížeti! Bude vás stát nejmíň půl libry ryzího stříbra.“

„Vypadá to, že za knížete mě nepovažujete, ale přesto mám uhradit knížecí cenu. Jak to mám chápat?“

Zdálo se, že to obchodníka s otroky na okamžik vyvedlo z míry. „Vláčel jsem se s tím mladíkem z Haduloy až sem. Nikdo ho ode mě nechtěl odkoupit. Musel jsem ho živit, a to nekonečně dlouhé týdny. Stálo mě to celé jmění. I kůň je střídmější než tenhle tady.“ Tentokrát si Grifon úmyslně odplivl. Jeho pohrdání v podobě světlezelené sliny čvachtlo do písku před Thankmarovýma nohama.

„Haduloa? Takže je to Sas.“ Cizinec založil paže na svém oděvu z karmínově rudého brokátu. Thankmar si všiml, že se starci třesou ruce. „Jestliže ho jako otroka nikdo nechce, pak vám jistě přijde vhod jakákoli cena. Proč si chcete pokazit obchod lichvářstvím? Patnáct šilinků je moje poslední nabídka. Je to na vás!“

Grifon hnětl váček s penězi zavěšený na opasku. Jeho pohled přeskakoval z Thankmara na cizincovu nataženou ruku a zase nazpět.

Rosvithin skřípavý hlas přerušil obchod. „Ten zpropadenej mrzák patří mně. Věnovala jsem mu lásku, ale on mě okradl. Pro tak vznešeného pána, jako jste vy, je jeho blízkost příliš nebezpečná. Nechte ho u mě, toho zavšiveného zloděje, a já ho za jeho nevděčnost potrestám tak, že mu vyřežu své jméno do břicha.“ Stařena se zvedla; po vrásčitém obličeji jí stékaly slzy.

Zdálo se, že ji šílenství neodvolatelně sevřelo do svých drápů. Thankmar si nic nepřál toužebněji než toto místo navždy opustit. Jestli Grifon obchod neuzavře, povolá za to k odpovědnosti jeho, Thankmara – pokud ho ta pomatená čarodějnice předtím nezapíchne. Teď je to na něm. Musí svůj osud uchopit do vlastních rukou.

Údy mu ztěžkly, když se z posledních sil vyškrábal na nohy. Měl pocit, že mu žilami neteče krev, ale olovo. Grifonův řízný příkaz, aby se držel zpátky, přeslechl. Vrávoravě se postavil před cizince v purpuru a upřel oči na jeho zahnuté špičky bot. Grifon znovu vyštěkl, ale cizinec mu pokynem ruky naznačil, aby mlčel.

„Pane,“ zaskuhral Thankmar. Zoufalství mu sešněrovalo hrdlo tak, že musel několikrát polknout. „Pane, jsem hrnčíř Thankmar. Ano, jsem Sas. Moje vlast leží u velké řeky Labe, tam, kde začíná rozsáhlý bažinatý kraj. Válka ze mě udělala otroka, ale já sám jsem nikdy proti žádnému Frankovi nebojoval. To ta noha, víte? Je pravda, že sotva chodím. I samotné stání je pro mě bolestivé, ale pracovat můžu. A chci vám věrně sloužit, jestli mi k tomu dáte příležitost. Odveďte mě odsud, pane! Tady na mě čeká jenom smrt!“

„Co je mi po tvých přáních, nevolníku? Tvoje krev by mohla zbarvit moře doruda, ale já bych po jeho hladině klouzal lhostejným pohledem. Šibenice, na které tě pověsí, mě na kraji cesty jenom obveselí. Otrok, který si klade požadavky! V tomhle táboře snad všichni zešíleli. A to jsi ještě navíc zloděj?“

„Ještě nikdy jsem nevzal nic, co patří ostatním,“ ujistil ho Thankmar. Vzápětí si uvědomil, že dosud drží v rukou lup. „Řetízek té stařeny, pane, bylo jen nedopatření.“ Se zapřísahajícími gesty se přibelhal k cizinci. „Víte, ona má dýku a...“

Grifonova pěst prudce udeřila Thankmara do levého oka a srazila ho k zemi jako bouře zpráchnivělý strom. Obchodník s otroky jen pracně potlačil zlobu. „Odpusťte! Je ještě mladý a nepřivykl k životu v zajetí. Nabízíte patnáct šilinků? Dobře, tak patnáct šilinků,“ vyhrkl.

Cizinec se zhluboka nadechl a jeho pohled dlouze spočinul na Grifonovi. „Měl byste toho mrzáka usmrtit. Vysvoboďte ho z jeho utrpení. Saský hmyz je pro otroctví bezcenný.“ S těmi slovy se otočil k odchodu, ale pak se ještě znovu zastavil a poučil Grifona: „Byl to gordický uzel, který Alexandr rozsekl mečem, nikoli frýžský. A nebyl jím ani spoután.“ Cizinec se důstojným krokem ztratil mezi přístavními tuláky.

Celý tábor zahalilo tíživé mlčení. Grifon se zapotácel a neslyšně otevíral ústa. Ztěžka dýchal a obličej mu zrudl.

Jeho trapná porážka nezůstala utajena žádnému z otroků. Padesát mužů a žen nehybně sedělo a čekalo, až je zaplaví a rozdrtí vztek jejich majitele – připomínali strnule nehybné vojsko před bitvou s nesmírně mocným nepřítelem.

Nakonec to byla Rosvitha, kdo dal signál k útoku. Z jejích bezzubých úst vytryskl chechtot a nepřirozené ticho pod jeho náporem splasklo jako mýdlová bublina. Byl to neveselý smích připomínající spíš zlomyslný vřískot. Ten zvuk vyvolal ozvěnu u ostatních zajatců. Znenadání se ze všech hrdel řinul sluch drásající výsměšný kánon.

„Nechte toho!“ zaječel Grifon. „Ihned přestaňte! Jste pouzí otroci. Váš život je bezcenný. Nechám vás všechny utopit jako koťata.“ Jeho hlas zněl stále pronikavěji. Chechtot nabral na síle a připomínal burácení.

Vtom ke Grifonovi přistoupila Rosvitha a začala do něho neobratně píchat prstem. Tělnatý obchodník s otroky stál jako solný sloup a jeho strnulost zřejmě rozdmýchala šílenství durynské čarodějnice doběla. Stále rychleji kolem něho poskakovala, necudně si vykasala šaty a za nespoutaného smíchu otroků podupávala vychrtlýma nohama. Když začala rukama příst ve vzduchu neviditelná vlákna, divoce se šklebit, plivat a Grifona proklínat, obchodník s otroky se roztřásl a bojácně se schoulil.

„Jednu hlavu, jedno oko, jednu nohu. Tolik stojí život.“ Rosvitha opakovala ta slova jako zaklínání a pořád Grifona obcházela kolem dokola. Byly to čáry, nebo jen blábolení šílené ženy? Účinek se však už nestačil projevit.

Tanec Rosvithy skončil stejně nenadále jako její život. Grifonovy pracky dvakrát prudce hmátly do prázdna, ale pak sevřely hlavu pomatené otrokyně. Když jí obchodník zlomil vaz, přehlušilo tiché prasknutí hlučné povykování všech přihlížejících. Nad táborem se znovu rozhostilo mrtvolné ticho.

Tělo stařeny se zhroutilo do prachu.

2

Do vražedného vedra se vplížil závan větru, hrábl do prachu a zvířil ho. Písek Izákovi oslepil oči a donutil ho zastavit. Nachový brokátový plášť se v poryvu vzduchu vzdouval. Izák ucítil, jak mu nesčíslná zrníčka vnikla pod kaftan a ulpěla na zpocené kůži. To nic není, jen průvan, napadlo ho, ale i přes horko ho zamrazilo a ruce se mu zachvěly. Povzdechl si a posadil se na okraji kotviště. Jen na chvilku, připomněl sám sobě. A vzápětí, jako už často předtím, jeho mysl opanovala vzpomínka.

Už víc než půl století zuřila válka mezi Franky a Saracény. Orient a Západ se stejně zarputile přely o náboženskou hegemonii a světovládu. Byzanc, dosud třetí velmoc, zásluhou celé řady slabošských císařů zchátrala a změnila se v politickou děvku, která se prodávala tomu, kdo nabídl nejvíc. Císař nebo chalífa, Karel Veliký čili Carolus Magnus nebo Hárún ar-Rašíd – jeden z nich musel zápas o víru a hranice rozhodnout ve svůj prospěch. Na obou stranách Pyrenejí stála proti sobě netrpělivě hulákající nepřátelská vojska. Zatímco se ale bojovníci nemohli dočkat, až smočí meče v krvi nevěřících, byli jejich panovníci nekonečným válčením unaveni. Oba zestárli a bitvy je už omrzely. Už měli dost bitevních polí posetých mrtvolami, vypálených vesnic a vyprázdněných pokladnic. Spravovat obrovské říše vyžadovalo jejich veškerou pozornost a nesčetněkrát velebenou moudrost. Jejich největším nepřítelem byla sama válka, která mávala svou korouhví s neztenčenou silou. Před tímto mistrem skláněli hlavu dokonce i dva nejmocnější muži světa. Kdyby veřejně vyhlásili, že si přejí mír, jejich odpůrci na vlastních dvorech by se na ně vrhli jako smečka lvů na dvě zbloudilá a pomýlená jehňátka. Klid zbraní byl nemyslitelný.

Karel Veliký se odvážil udělat první krok a pověřil svého židovského rádce Izáka diplomatickou misí v Bagdádu. Byl to delikátní úkol, který hrozil tím, že otřese samotnými základy francké říše – císař poslal chalífovi dary. Dary pro nepřítele. Pro muže, který celé křesťanstvo považoval za ztělesnění ďábla. Deset hispánských hřebců, vůz naplněný až po okraj fríským plátnem a dvacet austrasijských loveckých psů – to vše bylo třeba nepozorovaně přepravit do Bagdádu. Kdyby vyšla najevo skutečná povaha této výpravy, prohnal by se zemí nevídaný očistec a nedávno vzniklá evropská civilizace by se zhroutila a vytvořila beztvarou výspu barbarství.

Izáka hrůzou zamrazilo, když si vzpomněl na to putování. Aby vzbudili co nejméně pozornosti, vybrali si trasu liduprázdnými pustinami a nebezpečnými vysokohorskými průsmyky v Alpách. Dvacet lidí tvořilo doprovod třiceti zvířatům pro chalífu. Od dob mocného ostrogótského krále Theodoricha se tak podivná družina nevydala po starodávných klikatých stezkách. Jen zřídkakdy míjeli udivené rolníky a zvědavé obchodníky. Ačkoli jim cestu zkřížil málokdo, všichni zaplatili za pohled na tajný náklad svým životem, který skončil na dně propasti nebo na hrotu kopí.

V nehostinném horském světě Černého lesa, u hory Belchen, je překvapila zima. Mráz je zasáhl o dva týdny dřív, než čekali, a přivedl výpravu na pokraj zmaru. Celých deset strastiplných dnů lidé i zvířata čelili ostrému větru, ve kterém jim praskala kůže na tvářích a který je při každém nádechu bičoval ledovými jehličkami.

Definitivní katastrofu jim přivodila lavina. Masy sněhu dunící po horském úbočí do údolí naplno zasáhly zadní voj a smetly do rokle pět mezků, kteří nesli veškerý proviant pro výpravu. Od té doby se už od nich hlad nehnul ani na krok. Lov zvěře nebo ryb, případně sběr lesních plodů – každý pokus o obstarání potravy byl uprostřed hor pokrytých ledem a sněhem stejně beznadějný jako naděje na osvěžující koupel na Sahaře.

Třetí den bez žrádla se rozběsnili psi. V nestřežené chvíli smečka napadla jednoho ze skvostných hřebců. Kdyby se Radulf mezi ně statečně nevrhl, byl by s mírovým poselstvím pro Bagdád amen. Radulf, který se vždy vyznačoval zdrženlivostí a rozvážlivostí, bez váhání skočil mezi ostré tesáky, aby psy šílené hladem udržel co nejdál od koní. Než mu kdokoli z výpravy stačil pomoct, zuřivá zvířata ho roztrhala. Radulf sice zemřel strašlivou smrtí, ale jeho konec zároveň znamenal záchranu pro ostatní, protože psi se lidským tělem nasytili. Nechali drahocenné hřebce na pokoji a přestalo hrozit i nebezpečí, že by se z hladu napadali vzájemně.

Skupina pokračovala v cestě podél ledových rozsedlin, přes záludná sněhová pole a hustými lesy. Členové výpravy přes den tábořili; pochodovali během dlouhých nocí, kdy lavinové nebezpečí nebylo tak velké. Lidé a koně trpěli hladem, který se stal jejich děsivým průvodcem. Naopak psy dva dny po děsivé hostině znovu zachvátila zuřivost. Mnohohlasé vrčení smečky ohlásilo další katastrofu.

Ve hře bylo příliš mnoho. Kdyby psi zabili koně, mise by ztroskotala. Kdyby se psi pozabíjeli navzájem, znamenalo by to rovněž konec výpravy. Jestli naopak zemřou někteří poslové a přeživším se podaří dovést všechna zvířata bez úhony do Bagdádu, znamenalo by to první krok k dorozumění mezi Franky a Saracény.

Izák nechal losovat. To, že první volba padla na Hatta, byla pro Izáka těžká rána. Jeho žák a přítel stál s krátkým dřívkem v ruce po kolena ve sněhu a snažil se zachovat rozvahu. Rozloučili se němým objetím. Úder mečem pak provedl vlastnoručně Izák. Hatto byl mrtvý dřív, než se zhroutil na zem. Psi okamžitě zavětřili krev a vrhli se na oběť jako vykradači hrobů na královskou hrobku.

Hattova smrt jim poskytla dva dny času. Pak si nejkratší dřívko vytáhl Gerbert z Friaulu. Se životem se kvůli psům postupně rozžehnali Aregis, Grimwald a Theodo. Bernhard z Korutan zmrzl pod skalním převisem a mečíř Hugo se nevrátil z průzkumné jízdy. Našli ho o dva dny později oběšeného ve smrkovém lese; bylo to jen další neklamné znamení jejich beznaděje.

Nepočítali mrtvé ani dny. Zbývající muži se ze všech sil snažili o to, aby přežila zvířata; zároveň je poháněla vpřed víra, že za bílou pustinou východoalpské horské skupiny Bernina musí následovat zelená údolí v Lombardii. Když zdolali poslední horský masiv, zalesklo se jim u nohou v měsíčním svitu Comské jezero. Ten pohled je div nepřipravil o rozum. Dagobert a Erik se z plna hrdla rozesmáli a padli si do náruče; po vpadlých tvářích jim stékaly slzy. Izáka neudržela rozechvělá kolena a sesul se do sněhu, který mu už nepřipadal jako bílé bahno, ale rázem působil nevinným a nadýchaným dojmem.

Hospodin ho podrobil zkoušce a on, Izák z Kolína, vyvedl svůj lid z Egypta. Stejně jako Mojžíš kdysi rozdělil mořské vodstvo, dokázal i on, Izák, přikázat horám, aby ustoupily. Nyní měli před sebou cestu do zaslíbené země. Izák podoben starozákonnímu prorokovi zanedlouho nařídí lidem mír a navždy vyhostí nesmyslnou válku ze světa. Drahocenná zvířata přežila. Buď pochválen, Jahve!

Na výpravu se původně vydalo dvacet mužů. Sedmnáct duší zůstalo v ledovém pekle a tři přeživší byli těžce poznamenaní. Omrzliny připravily Dagoberta o prsty na pravé ruce. Erikovy oči postihla sněhová slepota, z níž se už nikdy neuzdravily. Pouze Izákovo tělo uniklo ledovému chladu bez úhony. Avšak jeho duch, který nahlédl do nevýslovných hlubin a prodělal očistnou proměnu, mu otřásl kostmi a rozechvěl svaly. Zpočátku považoval nepřetržitý třas za příznak hladu. Později, když našli na jedné horské usedlosti střechu nad hlavou a jídlo, si myslel, že trpí horečkou.

O dva měsíce později dosáhla mise svého cíle: Bagdád, Kruhové město, květina u Tigridu.

Izák poklekl před Hárúnem ar-Rašídem, vládcem Orientu. Chalífa vyhradil třem vyslancům díván a začal hosty jednoho po druhém vítat. Avšak v okamžiku triumfu zastřel Izákovu bytost stín. Měl pocit, že se mu tělem prohnala bouře. Celý se třásl tak silně, že jeho nové arabské roucho šustilo; chalífa se na něho tázavě zadíval.

Když ar-Rašíd promluvil, nezazněl hrdelní hlas arabského panovníka. Izák uslyšel z chalífových úst Slovo boží. A Bůh křičel. Zmatený Izák se pokoušel vidění ignorovat a dostát povinnostem přijímacího ceremoniálu Hárúna ar-Rašída, ale hromový hlas ho ohlušil. Zdálo se, že nikdo z přítomných si ničeho nevšiml.

„Izáku!“ zvolal dunivě Bůh, „rouhal ses proti mně.“ Ohlušující řev připravil Izáka o všechny smysly.

Chalífa si uhladil vous a sepnul ruce na obrovském břiše. Bylo zřejmé, že očekává odpověď na nějakou otázku, ale Izák mu nerozuměl. Velkovezír zasyčel na regenta pár arabských slov.

Izák se zvedl. Bylo mu horko.

Bůh mu nedopřál klidu. „Podoben Mojžíšovi jsi chtěl sestoupit z hory Sínaj jako hlasatel nové doby. Ale tvoje pýcha prozrazuje skutečnou povahu tvého snažení. Ty nejsi prorok, nýbrž faraon. Ty nevedeš lid, jsi naopak jeho pronásledovatel. Třes se před hněvem svého Hospodina, Izáku! Třes se!“

Znenadání se nad ním objevil chalífův obličej. Tmavě ohraničené oči na něho starostlivě shlížely a vlasy hustého černého vousu pozvolna ožívaly. Spředly kolem Izáka zámotek, který byl stále hustší a těsnější, až se nešťastník zcela propadl do tmy.

Měl celé dva roky na to, aby se z toho kolapsu zotavil. Táhlo ho to nazpět, domů, ale Hárún ar-Rašíd s výběrem svého daru pro Karla Velikého nijak nepospíchal. Co to asi bude? Pozlacený astroláb na pozorování hvězdné oblohy? Nebo živý jednorožec? Pět set velbloudů naložených hedvábím? Nebo dokonce chalífova oblíbená žena, z níž se vyklubala skvělá vypravěčka? Každý nový nápad uváděl ar-Rašída do ještě většího vytržení než předchozí. Nemohl se však pořád rozhodnout. Teprve Izákova připomínka, že francký panovník má sice v diplomatických záležitostech hroší kůži, nikoli však neomezený čas, přivedla Araba na myšlenku, po které se tak dlouho pídil.

Z dílen svých perských matematiků si chalífa nechal přinést aparaturu, která zázračným systémem rozvodů, spojů a ložisek byla s to ukazovat, jak plyne čas. Byly to hodiny udržované v chodu silou vody. Jakmile uplynulo dvanáct hodin, dopadly dvě kuličky na činel. Zvučný signál probudil dvanáct malých bronzových rytířů; každý z nich vykročil ze své brány a varovně namířil na pozorovatele maličký kovový meč. Ten podivuhodný stroj byl pro Izáka jednou velkou záhadou. Okamžitě si však uvědomil, že od Hárúna ar-Rašída je to velkolepé gesto. Co bylo hodno císaře víc než samotný čas?

Abbásovský panovník nechal přistavit plachetnici, která měla Izáka dopravit proti proudu Eufratu do Aleppa. Odtud se měl plavit přes Středozemní moře a pak podél západního pobřeží Itálie až do Janova. Dagobert a Erik, kteří přišli do Bagdádu s Izákem, tam zůstali jako stálí vyslanci francké říše. Chalífa místo nich pověřil čtyři arabské knížecí syny, aby Izáka i s drahocenným darem bezpečně doprovodili k jeho císaři.

Společně s hodinami byly na loď naloženy obdivuhodně krásné barevné koberce, hedvábné látky, vykuřovadla s kadidlem a balzámy v truhlách opatřených mosazným kováním.

A ještě něco poslal Hárún ar-Rašíd na loď. Něco opravdu velkého.

Na Janov se snesla noc. Od moře stále vanul vítr a přinášel městu dlouho a toužebně očekávané ochlazení. Na okraji přístavní hráze, mezi pevninou a mořem, seděl Izák. Nohy mu visely nad čvachtající vodou mola. Zamyšleně hleděl na obzor. Potom sáhl po amuletu, polovině dravého ptáka ze zlata a rudého almandinu, který nosil kolem vrásčitého krku, a zavřel oči. Nechal myšlenky klouzat po moři, uhánět po zpěněných korunách vln a letět přes pouštní duny. A najednou mu připadalo, jako by ho zdravily jasně osvětlené věže Bagdádu zářící do temnoty.

3

Na kopcích za městem se rozprostíralo pole zesnulých. Celé území bylo poseté bazaltovými náhrobky, které nebyly o moc vyšší než mužské lýtko; na první pohled se zdálo, jako by sem náhodně spadly z nebe. Vyschlý oleandr se kořeny jako drápy zoufale zatínal do sluncem spálené půdy. Sukovité olivovníky vysávaly z vyprahlé země poslední šťávu. K jejich kmenům se stahovaly kozy, které si škrábaly srst o dřevo, pochutnávaly si na stříbrozelených listech a v prosluněných stínech prospaly největší denní žár. Stádo zpod ztěžklých víček sledovalo dva lidi, kteří ho za úsvitu těžkým krokem míjeli.

Grifon s kletbami na rtech škubal za provaz, jehož konec byl uvázaný kolem boků Thankmara. Mrtvé tělo stařeny viselo přes rameno mladého Sasa. Když klopýtl, zahoupala se mu vychladlá hlava před břichem sem a tam. Rosvitha i ve smrti naháněla hrůzu.

I samotný Thankmar se podobal mrtvole. Bolelo ho celé tělo, kůži měl odřenou a rozpraskanou. Grifon předchozí večer oddělal Rosvithu a pak se vrhl na něho. Když se Thankmar probral z bezvědomí, ležel v kaluži krve a moči.

Avšak hůř než bolest ho trápil stesk po domově. Prohnutý pod tíhou mrtvé stařeny si odpřísáhl, že všechno vsadí na to, aby se vrátil tam, kde se moře zakusuje do pevniny a bahnité území do sebe vpíjí sůl oceánu. I kdyby měl být posledním živým příslušníkem svého kmene. Za nic na světě nestráví svůj život jako otrok – ani v této rozpálené části francké říše, ani v Orientu, ani nikde jinde. Vrátí se na sever, i kdyby ho to mělo stát život.

Grifon se zastavil. Omotal lano kolem kmene olivovníku, ponechal zajatci svobodu pohybu na deset kroků a oba konce pevně zauzloval. V této části pohřebiště se zahrabávali nekřtěnci. Tady měla zmizet ze světa i mrtvola Rosvithy, pokud půda takovou jedovatou nadílku zase nevyplivne, pomyslel si Thankmar. Zhnuseně nechal tělo stařeny sklouznout na zem.

Grifon sípavě zachrochtal, vyndal z lněného vaku polní láhev, otevřel ji a dopřál si dva vydatné doušky. Nápoj mu rozzářil prasečí očka. Potom z vaku vylovil misku a hodil ji k nohám Thankmarovi.

„Tady tu babici zakopeme. Vyhrab díru touhle miskou nebo to udělej rukama, to je mi fuk. Jestli se pokusíš pláchnout, spočineš co nevidět po boku své mrtvé hampejznice. Navždy.“

Grifon škytl a zbytečně silně kopl kozu do boku. Zvíře rozčileně zamečelo, uskočilo z jeho dosahu a uvolnilo místo ve stínu pod hustým listím stromu. Obchodník s otroky se ztěžka svezl na zem a začal se usilovně věnovat obsahu polní láhve.

Jen co se Thankmar pustil do práce, začala ho trápit žízeň. Klečel na půdě ztvrdlé na kámen a usilovně do ní škrábal miskou; odhrnoval tak ze zeminy jednu prašnou vrstvu za druhou. Zanedlouho ho zahalil oblak prachu a připravil ho o dech. Špína, štiplavě pálící rány, žhnoucí parno – Thankmar zatoužil po domově tak silně jako nikdy předtím. Prahnul po hukotu ledového přílivu, nápěvu podzimních bouří a loukách močálovité přímořské oblasti. Ještě jednou jedenkrát se zaposlouchat do šumění horských bystřin. Pak by byl připraven zemřít. S mečem a štítem v ruce se smát nepříteli do tváře, takový konec by se mu zamlouval. Viděl takhle stát mnoho mužů ze své osady, když na ně zaútočili Frankové. On sám se ale pro vojenskou službu nikdy nehodil.

„Nechrápej tam, hrobaři!“ Grifon po něm líně házel kamínky. Slunce viselo nad vrcholky kopců jako přezrálý plod a hrob pro Rosvithu se podobal temné tlamě bažící po potravě. Thankmar už dřepěl v zemi až po boky. Vydlabaná dřevěná miska na mnoha místech praskla. Neustále jí hrabal do země a holýma rukama vyškubával nepoddajné kořeny. Svaly ho nevýslovně pálily, do páteře se mu zabodávaly nesčetné jehličky. Vnitřnosti mu sžírala palčivá žízeň.

Vyprázdněná láhev ležela u nohou obchodníka s otroky. Po alkoholu se mu na čele zaperlil pot. Obličej mu zrudl, když na Thankmara rozzuřeně zaječel: „Zatracení židáci! Už jsem ti říkal, abys pohnul zadkem. Koukej se snažit, nebo ti vymlátím duši z těla! Myslíš, že nevím, co tím sleduješ? To se moc pleteš! To tady máme proflákat celej den? To by se ti tak líbilo! Mezitím se moji otroci smaží v kůlně a spousta kupců bloudí přístavem a hledá svého nejspolehlivějšího dodavatele. Kvůli tobě přijdu o zákazníky – a ty to moc dobře víš.“

Jeho slova zapůsobila na Thankmara jako rány bičem. Při představě, že by byl znovu vydán napospas Grifonovým násilnickým a tučným pěstem, v sobě našel poslední zbytky sil. Koleny se pevně zapřel o zem, odhodil misku stranou a začal vyhrabávat zeminu pouhými prsty. Bylo mu jasné, že čím rychleji bude postupovat, tím spíš se Grifon uklidní. Díra v zemi jako sopka vyplivovala přes okraj zaschlé bláto a špínu, až se vzduch zakalil hustým oblakem prachu. Hlouběji, musí hrabat ještě hlouběji – tak hluboko, aby ho Grifon v jámě už neviděl. Thankmar vrhl uštvaný pohled směrem k obchodníkovi s otroky. Grifon, který byl vzteky bez sebe a řádně podroušený, se ztěžka zvedl a snažil se udržet rovnováhu. Upřel oči na otroka a udělal nejistý krok k jámě.

„Teď tě pošlu ke všem čertům, ty kriple,“ blábolil. „Už dost dlouho mi lezeš na nervy.“ Další krok. Grifonovi uniklo z úst kyselé říhnutí. „Rozdrtím tě holou pěstí, ty saská svině. Svou železnou pěstí. Jo, to se mi líbí: Grifonova železná pěst. Co ty na to?“ Při třetím kroku se zapotácel. Na okamžik se zastavil a zadíval se na svou oběť, která před ním dřepěla v jámě.

Thankmar později nedokázal říct, jak se Grifonovi dostal do obličeje písek. Vzduchem všude vířil prach. Možná mu Saxnoth seslal poryv větru nebo se Grifon do toho dusivého oblaku dobelhal sám. Třeba po něm v záchvatu paniky hodil hrst hlíny, když obchodník s otroky stanul na okraji jámy.

Každopádně prach zahalil Grifonovi hlavu jako roj medonosných včel, které nemohou odolat prvnímu květu. Vnikl mu do úst a vyvolal prudký kašel. Obchodníkovo tělo se křečovitě otřásalo a paže naprázdno šátraly do vzduchu, jako by v něm hledaly nějakou pevnou oporu. Nešťastník sípal, chrčel a chroptěl tak hlasitě, že dokonce i naprosto stoické kozy k němu otočily hlavy. Funění a supění se vystupňovalo do děsivého hluku. Grifon se bušil do hrudníku, vrávoral a máchal pažemi, až nad ním zemská přitažlivost zvítězila. Pozpátku zřítil do jámy a tvrdě dopadl na vyprahlou půdu.

Mladík se na poslední chvíli vyškrábal z hrobu. Za ním zaduněla na dno jámy lavina lidského masa jeho pána, čímž se zvířilo ještě víc prachu. Vzápětí se rozhostilo ticho.

Thankmarovi se prudce rozbušilo srdce, když nahlédl do hrobu. Grifon se ani nepohnul. Pravá ruka mu vyčnívala z hrobu jako pařát obživlé mrtvoly chystající se vylézt zase ven. Thankmar se opatrně připlazil blíž. Obchodník měl oči v sloup a bylo na nich vidět nepřirozeně mnoho bělma. Ústa měl dokořán a mezi rty mi bezvládně visel zmodralý jazyk.

On je snad mrtvý, projelo mladíkovi hlavou. Zmocnilo se ho zděšení a zároveň nespoutaná radost. Svoboda. Je volný. Už není ničí majetek. Otevřela se mu cesta domů. Vtom ale zaslechl z jámy zasténání, které jeho naději rázem zničilo. Grifon je naživu.

Panděro pod koženou vestou se zvedalo a klesalo. Alkohol, vedro a nedostatek dechu obchodníka s otroky sice porazily, ale život ho nestály.

Thankmar zpanikařil. Jestli se Grifon probere z mdloby, je s ním samotným amen. Chvíli přemýšlel, jestli nemá obchodníka zabít. Nevěděl však, jak na to, ani jestli by to dokázal. Zbývalo mu jen vzít do zaječích.

Drsný konopný provaz měl těsně omotaný kolem boků a pevně ho držel. Thankmar odolal pokušení přetáhnout si ho přes hruď nebo pánev. Grifon rozuměl svému dílu: Kdyby se jeho zajatec pokusil pouto roztáhnout, uzel by se utáhl jako smyčka na šibenici. Mladík si nervózně prohrábl černé vlasy a omotal si jednu kadeř kolem prstů. Pak se pokusil rozšněrovat uzel. O pár nervózních nádechů později kapituloval před změtí nekonečných záhybů. Na uvolnění téhle motanice by potřeboval několik dní. Zbývalo mu ale jen pár okamžiků, než Grifon zase přijde k sobě. Přeskočil nehybného obra a zkusil štěstí u protějšího uzlu, utaženého kolem kmene olivovníku. Nadarmo.

Teď už si oběma rukama rval vlasy. Není úniku. Je vydán Grifonovi napospas. K smrti ho odsoudilo dvacet stop splétaného konopí. Paže mu rezignovaně klesly k tělu a ruce se třásly.

Vzpomněl si na cizince v nachovém plášti. Kdyby si Thankmar tehdy nepočínal tak domýšlivě, mohl teď sloužit v zámožné domácnosti a dobře zaopatřený spát na vlastním slamníku v prostorné stáji, přitisknutý ke hřejivým tělům koz a vepřů. Neznámý byl zcela určitě knížecího původu, možná dokonce cestoval z pověření krále. Mluvil o muži jménem Alexandr, to byl určitě nějaký hrdina. A padla zmínka o jakémsi uzlu – uzlu, který ten Alexandr přesekl.

Dýka! Určitě je dosud skrytá na mrtvém těle Rosvithy. Tamhle ta zdechlá čarodějnice leží a je načase, aby mu splatila jeho milostné služby. Stín vytvořený korunami stromů jí na rtech vykreslil vědoucí úsměv.

Thankmar se jediným skokem ocitl u ní a začal ztuhlou mrtvolu osahávat. Spěšně prohmatal záhyby ošuntělé tuniky, ale dýka se v nich neukrývala. Stařena měla chodidla zabalená do lněných pruhů ztvrdlých špínou. Látku roztrhl. Deset odumřelých prstů, jinak nic. Teď už zbýval jen opasek z křehké kůže, který Rosvitha nosila kolem boků. Velká přezka se dala snadno rozepnout. Když se oba konce opasku rozpojily jako zvadlé květy, zableskl se pod nimi kov. Thankmar netrpělivě škubl rukou a řemen s odporným mlaskavým zvukem vyklouzl. Vytoužená čepel se ale pod ním neleskla. Do opasku byla zanýtována mince, malá jako nehet u palce: zlatý solidus.

Zklamaně mrštil opaskem o zem. Teď je sice bohatý, ale přesto mrtvý otrok. Kolik podlostí a hanebností mu ještě osud uchystal? Proč, ve jménu Irminsulu, u sebe Rosvitha nosila tak drahocennou minci? Blýskavý solidus se pod slunečními paprsky třpytil, jako by znal odpověď.

Vtom si mladík vzpomněl na jednu z legend, kterými si otroci krátili nekonečné dny. Byly to příběhy z dávných věků vyprávějící o zaniklých kontinentech a jednookých obrech i o recích, kteří vedli války o přízeň ženy. K nejobávanějším zloduchům takových ság patřil převozník Charon, který ve svém člunu přepravoval duše zesnulých přes temnou řeku do říše mrtvých. Název řeky si nevybavoval, zato si přesně pamatoval popis děsivého převozníka. Byl to prý přízrak s krví podlitýma očima, který měl na hlavě místo vlasů hady. A za převoz do záhrobí požadoval odměnu. Byl to takový čachrující bůh. Thankmar měl pro podobné pověry jen výsměch a pohrdání, ale mnozí otroci Charona vzývali. Obřad vyžadoval, aby se zesnulým vložila pod jazyk mince, kterou pak měli zaplatit převozníkovi za jeho služby.

Rosvitha byla stoupenkyní této víry. K čemu by jí jinak byla ta zlatá mince? Thankmar zvedl opasek ze země, zlomil nýt a uvolnil solidus z kůže. Sevřel zlato v prstech a cítil, jak se kov v ruce zahřívá. Neexistuje dýka, možnost úniku ani svoboda. V téhle prokleté zemi zahyne – stejně jako Rosvitha.

Jako by jeho myšlenky měly moc probudit jiného člověka k životu, Grifon dal sténáním a chropěním najevo, že je naživu. Mladík se ani nepohnul. Choulil se na zemi jako kanec zahnaný při štvanici do úzkých. Nehty se mu zabořily do dlaní a mince mu horce a vlhce klouzala mezi prsty sem a tam.

Mrtvá žena po jeho boku by měla mít aspoň možnost zaplatit za svůj převoz na věčnost. Sklonil se a uchopil čelist mrtvoly. Jediným škubnutím rozevřel zmodralé rty a dalším prudkým pohybem jí stlačil bradu dolů. Ústa tvořil páchnoucí otvor, ve kterém se už usídlila hniloba. Thankmar se rozpomněl na vlka Fenrise, který někde tam dole započal své dílo. Jestlipak teď číhá na novou oběť, když je Rosvitha mrtvá?

Tak jo, pomyslel si, smrti se stejně nevyhnu; třeba opravdu přijde Charon a odvede si mě na dalekou cestu. Palcem a ukazovákem pevně sevřel solidus a strčil pravou ruku do úst stařeny. Špičkami prstů nahmatal bědné zbytky jejího chrupu a suchý jazyk. Nechal tam vklouznout minci a užuž se chystal ruku vytáhnout, když vtom hlouběji v hrdle ucítil cosi tvrdého. Zašátral a něco se mu podařilo uchopit; vzápětí z mrtvého těla vytáhl ruku – a s ní dýku.

Ta prohnaná stará fuchtle, projelo mu hlavou. Po celou dobu ukrývala dýku ve svém jícnu. Kouzlo? To určitě ne. Musela si tak přivodit strašlivá zranění. Její chraplavý hlas, neustálé chrčení, kašel, krev vytékající z úst – všechno do sebe rázem zapadalo.

Energicky sevřel ocel. Šňůra ho už nebude dlouho omezovat v pohybu. Ostrá čepel přeřezávala vlákna vrstvu po vrstvě. Nakonec provaz spadl na zem a Thankmar byl svobodný.

Nahlédl do hrobu. Obchodník s otroky ještě pořád nehybně a bezbranně ležel v jámě. Mladík se ke Grifonovi připlížil a s dýkou v ruce se nad ním sklonil.

Jen párkrát mu vzrušeně zabušilo srdce – a už se spěšně belhal ze stínu stromů. V ruce svíral váček s penězi, který odřízl z opasku muže v bezvědomí. Až Grifon přijde k sobě, vzteky se div nezalkne. Thankmar se nespoutaně zachechtal a zamířil k cestě vedoucí zpátky do Janova. Mečení koz ho ještě dlouho provázelo.

4

Pupík tanečnice voněl po levanduli. Mazruqův zkoumavý nos se dotkl jejího rozvlněného břicha jen na prchavý okamžik. Pak dovolil, aby ho žena jemně odstrčila. Rytmické pohyby jejích boků připomínaly kosu požínající sebeovládání všech mužů, kteří se toho večera dostavili do Devítiocasé kočky.

Mazruq se zvedl a zadíval se na svou posádku. Tleskající, hulákající a nažhavení námořníci stáli v kruhu kolem tanečnice, která i přes svůj francký původ dobře věděla, jak obloudit a svádět muslimy.

Ti blázni ale mají z pekla štěstí, napadlo Mazruqa. Na úsvitu vyplují k domovu, do Bagdádu, perly Orientu, kde ženy mají pevná tmavá těla, ne tak měkká a bílá jako francké čubky. Ach jo, Bagdád... A Chálíd, Sanad, Hubaiš a on, Mazruq al-Atar, velkovezírův syn, museli setrvat v zemi barbarů. Navíc byli nuceni se plazit před panovníkem toho necivilizovaného národa a žadonit, aby laskavě přijal dary od Hárúna ar-Rašída, ochránce ummy, společenství věřících.

Odvrátil se od tanečnice a přešel přes celou šenkovnu, jejíž vydýchaný vzduch ztěžkl výpary z lidských těl, k tabuli, kde se jeho druhové usilovně věnovali vínu.

„Pořád ještě odoláváš, Mazruqu?“ Chálíd na něho opile zamžoural a podal mu džbán, ve kterém se hrst much marně snažila ubránit utonutí.

Na Mazruqově vrásčitém obličeji se objevil káravý výraz.

„Alláh sleduje naše skutky i tady, Chálíde. Mekka a Medína jsou jistě vzdálené mnoho dní cesty. Přesto tě Alláh pozoruje i ze dna toho hliněného džbánu. Až dopiješ poslední doušek, budeš mu muset pohlédnout do tváře.“

Chálíd přiložil nádobu ke rtům a vyprázdnil ji se vším, co v ní plavalo, ať už to bylo muší nebo božské podstaty. Poté s teatrálním pohledem džbán prozkoumal. „Mýlíš se, Mazruqu, Alláh nepřebývá zrovna v tomhle džbánu. Přesvědč se sám.“ Podal nádobu svému protějšku. „A nech ho znovu naplnit po okraj, příteli Proroka! Vedro v tomhle hostinci deptá mou víru.“

Mazruq uchopil džbán a roztříštil ho Chálídovi o hlavu. Bílý turban sice úder ztlumil, přesto se Chálíd převalil stranou a už se ani nepohnul. Sanad a Hubaiš odsunuli své džbánky s vínem do bezpečné vzdálenosti, když si k nim Mazruq přisedl.

„Projasněte své smysly!“ vyzval je naléhavě. „Za úsvitu vyrazíme se židem a s nákladem do Pavie. Sami. Musíme tu cestu zvládnout co nejrychleji, protože mě nezbytné záležitosti nutí vrátit se ke dvoru. A můj harém už sžírá touha po plodech mého těla.“

Růstem nevysoký Sanad přikývl. Bledý a vychrtlý Hubaiš se jízlivě uchechtl. Jeho oblíbená zbraň mu jako vždy ležela na nohou; bylo to skvostné kopí, jehož násadu neustále hladil. Chálíd znovu přisunul své svalnaté tělo ke stolu. Jiskra vzdoru v jeho očích pohasla.

Touha po vlastních muslimských ženách Mazruqa vzrušila. Rozhlédl se po šenkovně, kde se zdržuje tanečnice. Musí ho oblažit rozkoší, a to hned, během této hodiny.

Všiml si, že u dveří postává nějaký otrhanec a nerozhodně nakukuje do taverny. Tunika na mladíkovi visela v cárech a modřiny ho pokrývaly od hlavy až k bosým chodidlům, z nichž jedno bylo podivně zkroucené. Nově příchozí se snažil ukrýt v rukou nějaký předmět velký jako pěst. Mazruq svraštil obočí do úzké čárky a zavětřil kořist.

Thankmar váhavě vstoupil do krčmy. Temná místnost byla plná Arabů a rozlité víno měnilo piliny na prkenné podlaze ve vlhkou kaši.

„Hej, ty tam! Koukej vypadnout!“ zasvištěl vzduchem ostrý příkaz. Vychrtlý hostinský před dubovými sudy po jeho pravici si zapřel ruce v bok a energicky zavrtěl hlavou.

Thankmar ho úmyslně přehlédl. Už dvakrát mu zabránili v přístupu do hostince. Teď toho měl plné zuby. Jeho pronásledovatel se už za ním nejspíš pachtí ulicemi, ale on sám se pořád ne a ne pohnout z místa. „Mám stříbro,“ zavolal na hostinského, „zaplatím novou franckou mincí.“ Za úpěnlivé vyznění svých slov sám sebe nenáviděl.

Hostinský si zamyšleně promnul bradu, ale vypadalo to, že cizinci nevěří ani slovo. Thankmar významně zvedl nad hlavu Grifonův váček, který dosud úzkostlivě schovával, jako ukořistěnou korouhev nepřátelského vojska. Vtom ucítil, jak ho něčí těžká ruka popadla za ramena.

„To je v pořádku, krčmáři. Náš mladý přítel je můj host,“ ozval se hluboký hlas lámanou frančtinou.

Thankmar se prudce otočil a jeho nos jen o vlas minul černý, umně spletený vous. „Můj host,“ ozvalo se znovu zabručení z toho pletence. Vous zdobil obličej s jiskřivýma, tmavě orámovanýma očima. Pod nimi byl velký zakřivený nos, který mladíkovi připomněl srp.

„Mé jméno je Mazruq, drahý příteli,“ představil se Arab a jemně ho postrčil dál do krčmy. „Mazruq al-Atar. „A jak se jmenujete vy?“

„Thankmar Hlinomaz. Tak se u nás nazývá hrnčíř. Pocházím z Haduloy.“

„To je země daleko na severu, jak jsem slyšel. Země, ve které si prý podávají ruku okázalost a štěstí.“

„Víte opravdu hodně na... na...“

„Na Araba?“ Mazruq se zasmál. „Asi jste si ještě nestačil všimnout, že jsem dokonce zvládl i frančtinu – stejně jako moji přátelé a spolucestující tady: Sanad, Chálíd a Hubaiš. Pozdravte mého přítele Thankmara Hlinomaze.“

Jmenovaní tři muslimové na mladíka nehybně zírali. Nikdo z nich nevstal. Thankmar je nesměle pozdravil kývnutím hlavy a ztěžka usedl na lavici vedle svého hostitele.