BOSSMAN

Copyright © 2016. BOSSMAN by Vi Keeland,

the moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved

Translation © Anna Křivánková, 2018, 2022

ISBN 978-80-249-4818-8

„Chcete-li vědět, kde leží vaše srdce,

podívejte se tam, kam se zatoulává vaše mysl.“

KAPITOLA JEDNA

Reese

Tak hladce oholené nohy – a k ničemu.

„Jules? Tady je Reese. Kde sakra vězíš? Já tě potřebuju. Tohle je to nejhorší rande, na jakým jsem kdy byla. Normálně tady usínám. Už jsem zvažovala, že párkrát třísknu hlavou o stůl, abych se udržela vzhůru. Takže jestli nechceš, abych byla samá krev a modřina, tak mi hned zatelefonuj a předstírej nějakou pohotovost. Musíš mi zavolat. Prosím.“ S frustrovaným zafuněním jsem zavěsila. Stála jsem u dámských toalet v temné chodbě v zadním traktu restaurace.

Hluboký hlas, který se ozval za mnou, mě zaskočil. „Jestli kromě toho, že je nudný, není i naprosto pitomý, tak to prokoukne.“

„Prosím?“ Otočila jsem se a spatřila muže opírajícího se o zeď, oči sklopené k mobilnímu telefonu, na kterém právě vyťukával textovou zprávu. Ani nezvedl zrak a pokračoval:

„Tohle je ten nejstarší trik na světě. To nejmenší, co pro něj můžete udělat, je trochu vystupňovat snahu. Sehnat rezervaci do tohohle podniku trvá dva měsíce a není to vůbec levné, zlatíčko.“

„Možná je to on, kdo by měl vystupňovat snahu. To jeho sportovní sako má v podpaží obří díru a celou noc nemluví o ničem jiném než o své matce.“

„A nenapadlo vás, že ho třeba znervózňuje to vaše snobské chování?“

Oči mi div nevypadly z hlavy. „Kdo se tu chová jako snob? Vy tady odposloucháváte můj telefonát a pak mi sdělujete svoje nevyžádané názory a při tom ještě zíráte do mobilu. Mluvíte na mě a přitom jste mi nevěnoval jediný pohled.“

Prsty mu ztuhly uprostřed psaní. Pak jsem viděla, jak zvedá hlavu a klouže pohledem nahoru po mých kotnících a holých nohách, na chvilku se zastavuje u lemu sukně a pak pokračuje nahoru přes boky směrem k mým prsům a konečně mi pohlíží do tváře.

„Ano, správně. Sem nahoru. Pěkně do očí.“

Odstrčil se ode zdi a narovnal se, takže mu na tvář dopadl osamělý paprsek osvětlující chodbu. Poprvé za celou tu dobu jsem ho viděla jasně.

To jako fakt? Tohle jsem tedy nečekala. Podle toho hlubokého, chraplavého hlasu a celkového vystupování jsem předpokládala, že bude starší a zřejmě nacpaný v obleku vyšlém z módy. Jenže ten chlápek byl nádherný. Mladý a nádherný. Byl celý v černém – samá jednoduchá elegance, ale bylo v tom něco dráždivého. Hnědozlaté vlasy měl rozcuchané takovým tím nedbale sexy způsobem, ale stejně vypadal dokonale. Měl silné a mužné rysy – ostře řezanou, hranatou čelist, na opálené tváři se mu skvělo jednodenní strniště, rovný a výrazný nos a velké, sexy ospalé oči čokoládové barvy. A právě ty na mě teď upřeně zíraly.

Aniž ze mě spustil zrak, zvedl ruce nad hlavu. „Chcete se podívat, jestli nemám někde rozpárané sako, než se rozhodnete, jestli stojí za to se mnou mluvit?“

Jasně, vypadal skvěle, ale nepochybně to byl pěkný pitomec.

„Není třeba. Váš přístup už rozhodl. Nestojí.“

Spustil ruce a uchechtl se. „Jak chcete. Užijte si zbytek večera, zlatíčko.“

Odfrkla jsem si, ale ještě před návratem ke stolu jsem na toho krásného pitomce naposledy kradmo pohlédla.

Když jsem dorazila, Martin už na mě čekal se založenýma rukama.

„Promiň,“ řekla jsem. „Byla tam fronta.“

„To mi připomíná jednu legrační historku. To jsme takhle byli s mámou v restauraci a ona si chtěla zajít na toaletu, když…“ Vytěsnila jsem jeho hlas a upřeně zírala na telefon ve snaze přimět jej, aby zazvonil. Krucinál, Jules. Kde jsi, když tě doopravdy potřebuju? Někde v půlce historky – aspoň si myslím, že to byla půlka – jsem si všimla, že ten pitomec od záchodků právě prochází kolem našeho stolu. Zaregistroval mého žvanícího společníka a můj znuděný výraz a zazubil se na mě. Zvědavě jsem sledovala, ke komu si přisedne.

No jistě.

U jeho stolu seděla odbarvená blondýna, pěkná, ovšem takovým tím trochu courovatým způsobem, a s výstřihem tak hlubokým, že jí z něj div nevypadla nadouvající se prsa. Když její společník dorazil, začala na něj dělat zamilované oči a já zase protočila ty svoje. Stejně jsem však neodolala a sem tam pohlédla jejich směrem.

Když nám přinesli salát, Martin zrovna mluvil o tom, jak jeho matce nedávno operovali slepé střevo, a já se obzvlášť nudila. Nejspíš jsem na chlápka od záchodků hleděla příliš dlouho, protože si toho všiml. Mrkl na mě, pozvedl obočí a pokynul mi sklenkou.

Parchant.

Ale když už mě přistihl, proč bych se nedívala dál? Každopádně byl zajímavější než můj společník. A on sám se rozhodně nežinýroval pokukovat mým směrem. Když se u jeho stolu zastavil číšník, ukázal ten krasavec mým směrem a něco řekl. Martin pořád ještě mlel o své drahé matince a já se ohlížela za sebe, abych zjistila, na co ten pohledný blboun ukazuje. Když jsem se otočila zpátky, blboun a jeho přítelkyně zrovna vstávali. Odezírala jsem mu ze rtů a zdálo se, že mu rozumím… říkal cosi o tom, že se připojí ke staré přítelkyni. A pak si to najednou namířili k našemu stolu.

To jako chce Martinovi říct, co zaslechl?

„Reese. Jsi to ty?“

Co to má sakra znamenat?

„No… ano.“

„No páni. To už je dlouhá doba, co?“ Popleskal se po hrudi.

„To jsem já, Chase.“ A než jsem si stačila uvědomit, co se děje, ten pitomec (který se podle všeho jmenoval Chase) se sehnul a sevřel mě v medvědím objetí. Zatímco mě držel, šeptl mi do ucha: „Spolupracujte. Uděláme vám ten večer trochu víc vzrušující, zlatíčko.“

Ohromeně jsem zírala, jak se otáčí k Martinovi a nabízí mu ruku.

„Jsem Chase Parker. Reese a já jsme staří známí.“

„Martin Ward,“ pokývl mu můj společník.

„Martine, vadilo by vám, kdybychom se připojili? Už je to roky, co jsme se tady s Koláčkem naposledy viděli. Rád bych se dozvěděl, co je nového. Nevadí vám to, že ne?“

Chase to sice položil jako otázku, ale v žádném případě nečekal na odpověď. Místo toho odsunul své přítelkyni židli a představil ji.

„Tohle je Bridget…“ Pohlédl na ni a ona ho doplnila.

„McDermottová. Bridget McDermottová.“ Usmála se. Podle všeho jí vůbec nevadilo, že teď máme rande ve čtyřech ani že si Chase zjevně není schopen zapamatovat její příjmení.

Martin oproti tomu vypadal zklamaně, že se z naší dvojice stala čtveřice, ačkoli jsem s jistotou věděla, že proti tomu nic nenamítne.

Pohlédl na Chase, který se konečně posadil. „Koláček?“

„Tak jsem jí říkával. To podle Reesových koláčků s burákovým máslem. Moje oblíbené cukroví.“

Jakmile byli Chase a Bridget usazeni, nastal okamžik trapného ticha. Kupodivu to byl Martin, kdo ho přerušil. „Tak jak jste se vy dva vlastně poznali?“

Sice se přitom díval na nás oba, ale já chtěla dát najevo, že to Chase teď bude muset najít způsob, jak se z toho vymluvit. Přece jen to byla jeho hra.

„Ať o tom vypráví Chase. Je to vlastně docela vtipná historka.“ Opřela jsem se lokty o stůl, podepřela si hlavu dlaněmi a s úlisným úsměvem zatřepetala na Chase řasami. Měl mou plnou pozornost.

Vůbec se nevymlouval, a dokonce to celé vymyslel jen za několik málo vteřin. „No, ono vlastně ani tak nejde o to první setkání, jako o to, co bylo potom. Když jsem chodil do osmé třídy, rodiče se rozvedli a já musel přejít na jinou školu. Bylo mi z toho všeho dost mizerně, ale jen dokud jsem hned první týden nenarazil ve školním autobuse na Reese. Na takovou krasavici jsem si samozřejmě vůbec nemohl myslet, ale řekl jsem si, že i kdyby mě odmítla, stejně tu nemám žádné kamarády, kteří by se mi vysmáli, a tak jsem se odhodlal pozvat ji na školní ples pro osmáky. Když přijala, byl jsem z toho úplně vedle. No, ale byl jsem mladý a měl jsem v sobě zdravou dávku testosteronu, a tak jsem si umínil, že od ní dostanu svou první pusu. Všichni moji kamarádi na předchozí škole už tu svou dostali, takže jsem si říkal, že je na čase. A když už byl ples u konce, odtáhl jsem tady slečnu Koláčka z té příšerné tělocvičny vyzdobené krepovým papírem a nafukovacími balónky ven na chodbu, abychom měli trochu soukromí. Bylo to poprvé, takže jsem samozřejmě netušil, co čekat. Ale stejně jsem do toho šel, a jak jsme tam tak stáli, přicucl jsem se jí k puse.“

Chase se odmlčel a zamrkal na mě. „Až do té chvíle to bylo fajn, že jo, Koláčku?“

Ani jsem se nezmohla na odpověď, jak jsem z té jeho historky byla celá paf. Nezdálo se však, že by mu mé mlčení nějak vadilo, a hned si vymýšlel dál, až se mu od úst prášilo.

„No, a teď to začne být zajímavé. Jak už jsem řekl, neměl jsem vůbec žádné zkušenosti, ale stejně jsem se do toho dal – zapojil jsem rty, zuby, jazyk a tak dál. Asi po minutě se mi zdálo, že je ten polibek nějaký až moc vlhký, ale tak jsem se do toho dal, že jsem nechtěl přestat, a líbal jsem dál a dál, jen abych se neodtáhl jako první. Nakonec jsem se ale musel vynořit, abych nabral trochu vzduchu – a to myslím vážně, protože jsem jí skoro vycucal z podoby – a tehdy mi došlo, proč mi to přišlo tak vlhké. Reese začala téct krev z nosu a oba jsme byli v obličeji hrozně upatlaní.“

Martin a Bridget se zasmáli, ale já byla příliš ohromená, než abych nějak zareagovala.

Chase se natáhl a dotkl se mé paže. „No tak, Koláčku. Nestyď se. Vždyť jsme si spolu užili. Vzpomínáš?“

„A jak dlouho jste spolu chodili?“ zeptal se Martin.

Chase už se chystal odpovědět, ale já se k němu natáhla a dotkla se jeho paže stejně blahosklonně, jako se on dotkl té mé.

„Moc dlouho ne. Rozešli jsme se hned po té druhé události.“ Bridget zatleskala a poposedla si jako nadšené dítě. „Jaké?

Chci to slyšet!“

„Když o tom teď přemýšlím, vlastně ani nevím, jestli o tom mohu mluvit,“ přemítala jsem. „Je to vaše první rande?“

Bridget přikývla.

„Tedy, nerada bych, abyste si myslela, že tím Chase pořád ještě trpí. Od té nepatrné události přece jen uplynulo dost času.“ Naklonila jsem se k Bridget a zašeptala: „S věkem to přece jen dokážou lépe ovládat. Většinou.“

Chase se to ovšem vůbec nedotklo a naopak se zdálo, že ho moje historka potěšila. Dokonce vypadal pyšně. A tak to vlastně bylo po zbytek večera. Chase vyprávěl komplikované historky o našem falešném dětství, nebál se přitom dělat si legraci sám ze sebe, a všichni jsme se dobře bavili. Občas jsem ho doplnila, pokud jsem tedy zrovna neseděla s pusou dokořán nad těmi pitomostmi, co vykládal.

Jen nerada jsem si to přiznávala, ale docela jsem si toho pitomce oblíbila, přestože vykládal historky o mém zakrváceném nose a „té nešťastné příhodě s vycpanou podprsenkou“. Jak se večer chýlil ke konci, objednávala jsem si jednu kávu za druhou, abych jej ještě trochu oddálila – což byl vzhledem k tomu střetnutí na chodbě u toalet opravdu nečekaný vývoj.

Venku před restaurací jsme podali obsluze naše parkovací lístky. Na prvním rande ráda sama rozhoduju, kdy začne a kdy skončí, takže jsem do restaurace za Martinem přijela vlastním vozem. Bridget samozřejmě přijela s Chasem jako normální přítelkyně. Zatímco jsme čekali, až nám přivezou auta, visela mu na ruce a vinula se mu k boku. Když se moje zářivě rudé audi objevila jako první, nebyla jsem si jistá, jak se rozloučit… vlastně ani s jedním z nich. Vzala jsem si klíčky a zůstala stát u otevřených dveří auta.

„Pěkný auto, Koláčku,“ usmál se Chase. „Rozhodně lepší než ta rachotina, kterou jsi jezdívala na střední škole, co?“

Zachichotala jsem se. „To je fakt.“

Martin ke mně přistoupil. „Rád jsem tě viděl, Reese. Doufám, že si zase někdy vyjdeme.“

Nechtěla jsem čekat, až se mě pokusí políbit, a raději jsem ho objala. „Děkuju za skvělou večeři, Martine.“

Odstoupila jsem od něj a v ten moment ke mně přikročil Chase a přitáhl si mě. Na rozdíl od přátelského objetí a poplácání po zádech, kterým jsem obdařila Martina, mě k sobě pevně přitiskl. Bože, jak se mi to líbilo. A pak udělal něco náramně divného… omotal si moje dlouhé vlasy kolem dlaně, stiskl ji v pěst a zatáhl, abych zaklonila hlavu. Na okamžik ulpěl pohledem na mých rtech, já na něj ve stejnou chvíli pohlédla a na vteřinku to vypadalo, že mě políbí.

Pak se ale sklonil a vtiskl mi polibek na čelo. „Uvidíme se napřesrok na třídním srazu?“

Skoro mě to rozhodilo, ale přikývla jsem. „Jo… jasně.“ Když mě pustil, pohlédla jsem směrem k Bridget. „Ráda jsem tě poznala, Bridget.“

Neochotně jsem se nasoukala do auta. Připoutávala jsem se a cítila přitom na sobě něčí pohled. Chase na mě upřeně hleděl. Vypadalo to, že chce něco říct, ale po chvilce mi přišlo divné dál sedět a čekat, co bude.

Zhluboka jsem se nadechla, naposledy zamávala a v duchu přemýšlela, proč mám pocit, že za sebou nechávám něco důležitého.

KAPITOLA DVA

Reese O čtyři týdny později

Sto třicet osm, sto třicet devět, sto čtyřicet. Poslední stropní obkládačka – ta úplně v rohu ložnice až u okna – byla prasklá. Nová prasklina. Budu muset zavolat správci domu a nechat ji vyměnit, nebo mi rozhodí moje denní počítání a místo toho, aby mi to pomohlo odbourat stres, budu ještě nervóznější.

Ještě pořád jsem ležela na podlaze v ložnici. Krátce předtím jsem domluvila s Bryantem, chlápkem, kterého jsem minulý týden potkala v samoobsluze (na rozdíl od ostatních, které jsem většinou balila v barech – což ostatně téměř nikdy nebyl dobrý nápad). Volal mi, aby mi řekl, že se zdrží v práci a bude mít hodinu zpoždění na naše druhé rande, což mi vyhovovalo, protože jsem byla unavená a nechtělo se mi vstávat. Zhluboka jsem se nadechla, abych se očistila, zavřela jsem oči a soustředila se na zvuk vlastního dechu. Nádech a výdech, nádech a výdech. Konečně jsem se uklidnila, zvedla se z koberce, upravila si nalíčení a nalila si skleničku vína. Potom jsem si otevřela laptop.

Asi pět minut jsem si na Monster.com projížděla nabídky marketingových pozic v newyorských firmách, ale pak mě to natolik znudilo, že jsem se přihlásila na Facebook. Jako obvykle. Hledání práce je vopruz. Projížděla jsem si příspěvky svých známých a viděla ty samé věci jako vždycky – fotky jídel, dětí a životů, o kterých chtěli, abychom věřili, že je vedou. Povzdechla jsem si. Při pohledu na fotku, na které kluk, se kterým jsem chodila do školy, choval v náruči novorozeného syna, jsem si ihned vzpomněla na muže, se kterým jsem do školy nechodila, totiž na Chase Parkera.

Za poslední měsíc jsem na svého falešného spolužáka myslela častěji, než jsem si sama chtěla přiznat. Připomínaly mi ho maličkosti – balíček Reesových koláčků s burákovým máslem vystavený u pokladny v samoobsluze (koupila jsem ho), obrázek Joshe Duhamela, na který jsem narazila v čekárně u zubaře, když jsem listovala časopisem People (Chase by klidně mohl být jeho bratr – možná jsem tu stránku vytrhla), můj vibrátor v zásuvce nočního stolku (neudělala jsem to, ale myslela jsem na to, koneckonců jsem měla tu vytrženou stránku).

Když jsem si na něj teď vzpomněla, ani jsem se nenadála a už jsem do vyhledávače na Facebooku psala Chase Parker. Jakmile na mě vyjukla jeho fotka, zalapala jsem nahlas po dechu. Srdce mi tak poskočilo, až to bylo směšné. Bože, vždy2 je ještě nádhernější, než si pamatuju. Kliknutím jsem fotku zvětšila. Byl ležérně oblečený v bílém tričku, džínách rozpáraných na koleni a černých converskách. Slušelo mu to. Asi po pěti minutách, které jsem strávila obdivováním jeho sexy tváře, jsem si obrázek ještě jednou zvětšila a všimla si přitom značky na jeho tričku – bylo to logo posilovny Iron Horse. Jedna byla v té samé ulici jako restaurace, kde jsme se potkali. Napadlo mě, jestli třeba nebydlí poblíž.

Naneštěstí se mi to nepovedlo zjistit. Jeho profil byl celý soukromý. Vlastně jsem se nedostala ani k žádné jiné fotce než té, kterou měl na profilu. Abych zjistila víc, musela bych mu poslat žádost o přátelství. Sice mě to lákalo, ale nakonec jsem se rozhodla, že to neudělám. Nejspíš by si myslel, že jsem cvok, když posílám žádost o přátelství chlapovi, který si o mně myslí, že jsem mrcha (což mi v podstatě řekl), a kterého jsem potkala, zatímco jsme byli oba na rande s někým jiným, nota bene už před celým měsícem.

To mi však nezabránilo, abych si jeho fotku neuložila na později. Několik dalších minut jsem pak o něm snila, ale nakonec jsem musela sama sobě domluvit. Musíš si najít práci. Musíš si najít práci. Zbývá ti jen týden, aby sis nějakou našla. Neztrácej čas na Facebooku.

Zabralo to, a tak jsem dalších padesát minut procházela inzeráty na nějakou – jakoukoli – práci, která měla alespoň vzdáleně něco společného s marketingem kosmetiky nebo byla třeba jen trochu zajímavá. Věděla jsem, že bych neměla spoléhat jen na ty dva pohovory, které jsem zatím měla naplánované, jenže na výběr toho moc nebylo. Když konečně zazněl zvonek u dveří, měla jsem už dokonale sražené sebevědomí a vůbec jsem nevěřila, že si kdy najdu práci namísto té, co jsem vykonávala posledních sedm let a kterou jsem až donedávna milovala.

Ovšem Bryantův polibek, kterým mě pozdravil hned, jak jsem otevřela dveře, mi výrazně zlepšil náladu. Bylo to teprve naše druhé rande, ale rozhodně měl potenciál.

„Teda, to byl pěkný pozdrav na uvítanou,“ vydechla jsem.

„Celý den jsem na to myslel.“

Usmála jsem se na něj. „Pojď dál. Už jsem skoro hotová. Jen popadnu kabelku a vyndám mobil z nabíječky.“

Bryant za sebou zavřel a ukázal na dveře. „Proč tu máš namontované všechny ty extra zámky? Někdo se ti sem vloupal?“ Moje dveře mají kromě normálního zámku ještě tři zámky na závoru. Za normálních okolností bych Bryantovi odpověděla upřímně, vysvětlila bych mu, že si s těmi několika zámky navíc připadám bezpečnější, a už bych o tom dál nemluvila. Jenže Bryant nebyl jako ostatní. Teprve jsme se oťukávali, a kdyby se snad vyptával dál – a já se obávala, že přesně to by mohl udělat –, musela bych se mu svěřit s věcmi, o kterých jsem zatím nebyla připravená mluvit.

Takže jsem lhala. „Správce domu je vysazený na bezpečnost.“

Přikývl. „Tak to je fajn.“

Zatímco jsem si v ložnici připínala náhrdelník, křikla jsem na Bryanta: „V lednici je víno, jestli máš chuť.“

„To je dobrý, díky.“

Když jsem vyšla z ložnice, seděl na gauči. Můj laptop stále ještě ležel otevřený vedle něj.

„Tak na co půjdeme?“ zeptala jsem se, připínajíc si náušnice.

„Říkal jsem si, že se rozhodneme, až dorazíme na místo. Rád bych se podíval na ten film s Vinem Dieselem. Ale jestli nejsi jeho fanynka, tak na tom netrvám, přece jen jsem dorazil s hodinovým zpožděním.“

Usmála jsem se. „Výborně, protože jeho fanynka fakt nejsem. Spíš bych šla na něco ve stylu toho nového filmu, co natočili podle Nicholase Sparkse.“

„To je teda tvrdý trest za to, že jsem přišel pozdě. Vždyť jsem dorazil jen o hodinu později, ne o tři dny,“ škádlil mě.

„To tě naučí.“

Bryant vstal a já přistoupila ke gauči, abych vypnula laptop.

„Mimochodem, co je to za chlápka, co ho máš na pozadí?“ Zamračila jsem se. „Jakého chlápka?“

Pokrčil rameny. „Vysoký. Rozcuchaný takovým tím stylem, co by na mě vypadal hloupě. Pevně doufám, že to není tvůj expřítel, kterým jsi tajně posedlá. Vypadá, že by klidně mohl dělat reklamu na Abercrombie.“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví, a tak jsem laptop znovu otevřela a podívala se. A sakra. Vykoukl na mě Chase Parker. Když jsem si z Facebooku stáhla jeho profilovku, musela jsem si ji nechtíc nastavit jako pozadí na ploše. Z pohledu na tu jeho úžasnou tvář jsem zazmatkovala. Jenže Bryant čekal na odpověď.

„Ehm… to je můj bratranec.“

To bylo to první, co mě napadlo. Jakmile jsem to však řekla, došlo mi, že mít na ploše fotku vlastního bratrance je trochu divné. Pokusila jsem se to tedy vylepšit další lží – což se mi ani trochu nepodobalo.

„On pracuje jako model. Teta mi poslala nějaké jeho poslední fotky a chtěla vědět, která se mi nejvíc líbí, tak jsem si je nahrála na laptop. Moje kamarádka Jules z nich byla celá bez sebe a nastavila mi je na pozadí. Vůbec to s počítači neumím, takže ani nevím, jak to dát pryč.“

Bryant se uchechtl a zjevně mi uvěřil.

Jak to, že Chase Parker přitahuje samé výmysly?

Ve čtvrtek jsem měla na ráno naplánovaný jeden pohovor a ten druhý hned na odpoledne. Metro bylo narvané a klimatizace nefungovala. Samozřejmě to také znamenalo, že nepojede expres a místo toho budu muset jet lokálkou.

Stála jsem nacpaná mezi potícími se pasažéry a i mně samotné stékaly po zádech kapky potu. Tlustý chlapík v tričku bez rukávů, který stál napravo ode mě, se držel madla nad hlavou. Jeho chlupaté podpaží se tak ocitlo hned vedle mého obličeje a jeho deodorant navíc naprosto selhal. Nalevo to také nebyla žádná sláva. Sice jsem si byla jistá, že ta žena zdaleka tolik nepáchne, ale zato pořád kýchala a kašlala, aniž by si zakrývala pusu. Musím z tohohle vlaku vypadnout.

Naštěstí jsem na pohovor dorazila s několikaminutovým předstihem, takže jsem se stihla stavit na dámských toaletách, abych se trochu upravila. Nalíčení jsem měla vinou potu a vlhkosti celé rozmazané a vlasy se mi ježily. Červenec v New York City. Připadalo mi, jako by mezi všemi těmi vysokými budovami zůstávalo polapené horko.

Prohrábla jsem kabelku, vylovila několik sponek a kartáč a podařilo se mi svázat své kaštanové kadeře do úpravného uzlu. Na nalíčení mi musel stačit navlhčený ubrousek, jelikož mě nenapadlo vzít si s sebou tužku na oči. Sundala jsem si sáčko od kostýmku a uvědomila si, že mám hedvábnou košili celou propocenou. Do háje. Teď si budu muset po celý pohovor nechat to teplé sako na sobě.

Zatímco jsem si rukou až po loket zastrčenou pod košili stírala pot pomocí navlhčeného papírového ubrousku, vešla dovnitř nějaká žena. V zrcadle si všimla mého počínání.

„Pardon. V metru bylo šílené horko a mám zrovna pohovor,“ vysvětlila jsem. „Nerada bych na něj šla jako upocená a zapáchající troska.“

Usmála se. „To znám. Když je takhle v červenci takové horko a máte pohovor kvůli práci, o kterou stojíte, je potřeba něco obětovat a vzít si taxík.“

„Jo. Na odpolední pohovor to tak rozhodně udělám. Je to až na druhém konci města a vzhledem k tomu, že o tamtu práci doopravdy stojím, asi se rozšoupnu a stavím se i v drogérii pro deodorant.“

Spěchala jsem, abych byla včas hotová, ale potom mě stejně nechali přes hodinu sedět ve vstupní hale. Alespoň jsem měla čas pořádně vychladnout a také si projít jejich nejnovější katalogy. Vážně potřebovali novou marketingovou kampaň. Udělala jsem si nějaké poznámky, co by se dalo změnit, kdyby se mě na to zeptali.

„Slečna Annesleyová?“ zavolala usměvavá žena ze dveří vedoucích do vnitřní kanceláře. Vklouzla jsem do saka a následovala ji dovnitř. „Omlouvám se, že jsme vás nechali čekat. Měli jsme dnes dopoledne menší pohotovost ohledně jednoho z našich největších prodejců a museli jsme ji urychleně vyřešit.“ Vešly jsme do velké rohové kanceláře a žena ustoupila stranou. „Posaďte se, prosím. Slečna Donnellyová bude hned u vás.“

„Aha. Jistě. Děkuji.“ Myslela jsem si, že se mnou povede pohovor ona.

O několik minut později vešla dovnitř viceprezidentka firmy Flora Cosmetics. Byla to ta žena, kterou jsem potkala na toaletách – ta, co viděla, jak si myju podpaží. Senzace.

Aspoň že jsem to zvládla, aniž bych si rozepnula košili. Pokoušela jsem si vzpomenout, o čem kromě počasí jsme se spolu bavily. Na nic zvláštního jsem si nevzpomněla.

„Vidím, že už jste vychladla.“ Zněla velmi věcně, vůbec ne tak přátelsky jako na toaletách.

„Ano. Omlouvám se. To vedro mi dnes opravdu dalo zabrat.“ Přerovnala si na stole hromádku papírů a bez dalších okolků vypálila první otázku. „Takže, slečno Annesleyová, proč se vlastně ucházíte o nové místo? Tady se píše, že v současnosti zaměstnání máte.“

„To ano. Pracuju už sedm let u Fresh Look Cosmetics. Začala jsem tam hned po škole a vypracovala se ze stážistky na marketingovou ředitelku. Upřímně, po celou tu dobu jsem tam byla spokojená. Jenže teď mám pocit, že jsem u Fresh Look narazila na strop svých možností a že je na čase poohlédnout se po něčem jiném.“

„Na strop? Jak to myslíte?“

„Totiž, Fresh Look jsou stále ještě rodinná firma, a přestože jejího zakladatele a prezidenta Scotta Eikmana obdivuju, většina pozic na úrovni výkonného managementu je obsazena členy jeho rodiny. Jeden z nich, Derek Eikman, byl právě povýšen na viceprezidenta, ačkoli ta pozice měla připadnout mně.“ Po těch slovech mi zůstala v ústech nahořklá chuť.

„Takže jsou tam povyšováni lidé, kteří si to zaslouží méně než vy. A proto odtamtud odcházíte?“

„Myslím, že to je z velké části ten důvod. A také mám pocit, že je nejvyšší čas někam se posunout.“

„A není třeba možné, že Eikmanovi se v obchodě vyznají lépe, protože vyrostli ve firemním prostředí? Možná jsou na tu práci ve skutečnosti kvalifikovanější než ostatní zaměstnanci, nemyslíte?“

Co to tu ženskou sakra popadlo? Takový nepotismus přece není nic nového. Vždy2 polovina managementu ve Walmartu je pokrevně spřízněná, a to je přitom Sam Walton už dvacet let po smrti.

Rozhodně nebyla vhodná chvíle na to, abych podotkla, že jsem na posledním firemním vánočním večírku trochu přebrala a vyspala se s tehdejším obchodním ředitelem, Derekem Eikmanem. Byla to jen jednorázová záležitost, opilecká chyba spáchaná s kolegou po ročním půstu. Deset minut poté už jsem věděla, že jsem se spletla. Jenže mi tehdy ještě nedocházelo, jak moc jsem se spletla – ne dokud o dva dny později neoznámil své zasnoubení s přítelkyní, se kterou chodil už sedm let. Mně tvrdil, že je svobodný a nezadaný. Když jsem napochodovala k němu do kanceláře a vynadala mu, sdělil mi, že přece pořád můžeme šukat, i když je zasnoubený.

Ten chlap byl slizoun a rozhodně bych pro něj nedokázala pracovat, když ho teď povýšili na viceprezidenta. Kromě toho, že byl nevěrník a hajzl, věděl o marketingu velké kulové.

„Jsem si poměrně jistá, že v tomhle případě jsem byla lepším kandidátem já.“

Věnovala mi dokonale neupřímný úsměv a sepjala ruce na stole. Řekla jsem snad na těch toaletách něco, co se jí dotklo? Na nic jsem si nevzpomínala… Ovšem její další otázka mi rozhodně osvěžila paměť.

„Tak mi tedy povězte, v čem je ta firma, kam jdete na pohovor odpoledne, o tolik lepší než ta naše. V něčem přece musí vynikat, když takovou odbornici na marketing zaujala natolik, že dokonce zvažuje zaplatit za taxíka.“

Aha. Kruci. Úplně jsem zapomněla, že jsem jí řekla, jak si na další pohovor plánuju vzít taxíka – protože o tuhle práci doopravdy stojím.

Po tomhle bylo jasné, že už se z toho nevyhrabu. Chovala jsem se sice podle vlastního uvážení profesionálně, ale i tak jsem viděla, že už si na mě udělala jasný názor.

Zrovna když se pohovor blížil ke konci, nakoukl do kanceláře postarší pán. „Drahoušku, přijdeš zítra na večeři? Tvoje matka mi nedá pokoj, dokud tě nepřesvědčím.“

„Tati, ehm… Danieli, zrovna jsem uprostřed pohovoru. Můžeme si o tom promluvit později?“

„Jistě, jistě. Pardon. Zastav se pak u mě v kanceláři.“ Zdvořile se na mě usmál a před odchodem na rozloučenou poklepal na zárubeň dveří.

S pusou dokořán jsem se otočila k ženě, která se mnou vedla pohovor. Odpověď jsem znala předem, ale stejně jsem se zeptala: „Daniel… Donnelly, prezident Flora Cosmetics, je váš otec?“

„Ano. A ráda bych se domnívala, že jsem si svou pozici starší viceprezidentky zasloužila díky svým schopnostem, a ne proto, že jsem jeho dcera.“

Tak jo, fajn. Jelikož jsem do toho šlápla už dvakrát, neviděla jsem žádný důvod prodlužovat si utrpení.

Vstala jsem. „Děkuji vám za váš čas, slečno Donnellyová.“ Po tomhle už bylo moje odpoledne jen lepší. Zrovna jsem vystoupila ze svého klimatizovaného taxíku před budovou firmy, kde jsem měla ve dvě hodiny začít pohovor, když se ozval můj telefon. Firma, kam jsem se tak těšila na pohovor – ta firma, kvůli které jsem si v podstatě pohnojila ten dopolední – mi právě volala, že se pohovor ruší, protože místo je už obsazeno.

Senzace. Prostě senzace.

Krátce poté jsem obdržela polibek na rozloučenou v podobě e-mailu od Flory, ve kterém mi děkovali za účast na pohovoru, ale zároveň oznamovali, že se poohlédnou po někom jiném. A to ještě nejsou ani dvě hodiny.

Dala jsem si krátkou sprchu a usoudila, že se pokusím počkat, až se čas trochu víc nachýlí k páté hodině, a pak se zliju do bezvědomí. Náramné plány. Promrhala jsem kvůli téhle pitomosti celý den a přitom mi zbýval už jen týden. Aspoň si trochu užiju.

Zrovna jsem ležela na podlaze v ložnici a jako vždycky se uklidňovala počítáním, když mi zazvonil mobil. Natáhla jsem se k posteli a chvíli naslepo šátrala po matraci, dokud jsem nenahmátla telefon. Když jsem na obrazovce zahlédla Bryantovo jméno, skoro jsem vzhledem ke svému rozpoložení neodpověděla, ale nakonec jsem to zvedla na poslední zazvonění.

„Čau. Tak co pohovory, jak to šlo?“ otázal se.

„Hádej. Cestou domů jsem se stavila pro dvě láhve vína navíc.“

„Takže nic moc, co?“

„Dalo by se to tak říct.“

„A víš, co bychom s tím měli dělat?“

„Rozhodně. Zlijeme se.“

Zasmál se, jako kdybych si snad dělala legraci. „Spíš jsem si říkal, že bychom si měli zacvičit.“

„Zacvičit?“

„Jo. Pomáhá to odbourat stres.“

„To víno taky.“

„Ano, ale po cvičení je ti další den skvěle.“

„Ale když si dám víno, tak si zase nepamatuju ten předchozí.“

Zasmál se. (Ani tentokrát jsem ovšem nežertovala.) „Kdyby sis to rozmyslela, jsem na cestě do fitka Iron Horse.“

„Iron Horse?“

„Je to na Dvaasedmdesáté ulici. Mám tam členství, takže jestli chceš, můžeš tam přijít jako můj host.“

Od mého bizarního setkání s Chasem Parkerem uplynul už víc než měsíc, ale přesto jsem náhle začala vážně zvažovat, že se vzdám alkoholu a půjdu si raději zacvičit, a to jen proto, že měl ten chlap na své facebookovské fotce tričko s logem posilovny Iron Horse.

„Víš co? Máš pravdu. Měla bych si zacvičit, abych se trochu uvolnila. A když to nepomůže, můžu se opít do němoty potom.“

„Tak se mi líbíš.“

„Potkáme se na místě. Asi tak za hodinu?“

„Tak jo, uvidíme se.“

Vážně bych se měla nechat vyšetřit. Vyfoukala jsem si vlasy a oblékla si svoje nejsvůdnější věci na cvičení, abych si zašla do posilovny se skvělým klukem, se kterým jsem nedávno začala chodit, a přitom jsem to vůbec nedělala kvůli němu. Prostě jsem si jen hýčkala naprosto ujetou naději, že tam potkám chlapa, který vlastní tričko s logem stejné posilovny – chlapa, který mě považuje za mrchu a zjevně má v oblibě sošné blondýny štědře obdařené ve výstřihu, a ne holky, co mají sice útlý pas, ale zato měří sotva metr pětapadesát, mají prsa béčka a boky moc široké.

Po čtyřiceti minutách na eliptickém trenažéru jsem dost litovala, že jsem nakonec upřednostnila cvičení před pitím. Bryant zvedal na druhé straně posilovny činky a já bych asi měla být šťastná, že mě sem pozval tak pěkný kluk. Místo toho jsem byla zadýchaná, zklamaná a trápila mě žízeň. Ještě že mám doma dvě vychlazené flašky vína.

Když jsem skončila, Bryant ke mně přišel a zeptal se, jestli si nechci zaplavat. Nevzala jsem si s sebou plavky, ale slíbila jsem mu, že mu budu dělat u bazénu společnost. Zatímco se sprchoval a převlékal, chodila jsem na trenažéru, abych si trochu vydechla. Nastavila jsem si pomalou rychlost, abych si za chůze mohla projít e-maily, které mi zatím přišly. Jeden z nich byl od pracovní agentury a vyplývalo z něj, že mi našli dokonalou práci v zámoří – na Středním východě –, a nabízeli mi pohovor v podobě videokonference. Připadalo mi to celé divné, protože e-mail byl plný překlepů a gramatických chyb.

Když se Bryant převlékl do plavek, vydali jsme se společně k bazénu. Otevřel mi dveře a já mu zatím četla e-mail. „V požadavcích se píše: ‚Uchazeč musí být střízlivé, příčetné a ne příliš dramatické povahy.‘ Myslíš, že mají v Jemenu nějaké potíže s premenstruačním syndromem?“ Jak jsem se za chůze dívala do mobilu, do někoho jsem vrazila.

„Pardon, nedívala jsem se, kam –“ Ztuhla jsem.

Pohled na Chase stojícího přímo přede mnou mě skoro porazil. Tajně jsem doufala, že ho tu potkám, ale nikdy bych si nemyslela, že se to doopravdy stane. Vždy2 je to tak nepravděpodobné. Zarazila jsem se. Byla jsem přesvědčená, že se mi to zdá. Jenže to byl opravdu on, z masa a kostí. A jakých. Stál tam jen tak bez košile a celý mokrý – vlastně na sobě neměl nic než plavky sedící mu nízko na bocích – a já se z toho celá zakoktala. Doslova.

„Ch… Ch… Ch –“ nedokázala jsem to jméno vyslovit.

Chase to samozřejmě vůbec nevyvedlo z míry. Sebevědomě se usmál a naklonil se ke mně. „Ty ale krásně koktáš, Koláčku.“

Pamatoval si mě.

Potřásla jsem hlavou, abych se vzpamatovala. Nepomohlo to. Byl tak vysoký a já tak malá, že mi nezbylo nic než jenom vyjeveně zírat na jeho tělo. Po vypracovaných břišních svalech mu stékaly pramínky vody. Omámeně jsem sledovala, jak zrychlují a zase zpomalují při zdolávání zvlněných rýh jeho vyrýsovaného břicha. Kruci.

Odkašlala jsem si a konečně ze sebe vypravila: „Chasi.“

Byla jsem na sebe zatraceně pyšná, že jsem to ze sebe celé dostala. Kolem krku měl ručník a teď jej zvedl, aby si vysušil mokré vlasy, takže ukázal ještě víc těla. Hrudní svaly měl vypracované a dokonalé. A – ach bože, to snad… to je teda síla. Bradavky mu zimou stály a v jedné z nich měl… měl… piercing.

„Rád tě vidím, Reese. Deset let se nevidíme a teď na sebe narazíme dokonce dvakrát do měsíce. “

Chvíli trvalo, než mi došlo, že má na mysli naše falešná školní léta. Díky jeho důvtipu jsem se rychle probrala ze svého ohromení.

„Jo. Mám štěstí, co?“

„Já vás znám,“ řekl Bryant.

Úplně mi vypadlo, že vedle mě stojí. Hergot, vždyť já na chvíli zapomněla, že existuje cokoli jiného na zemi. Zamračila jsem se. Takže ti dva se znají?

„Vy jste Reesin bratranec. Ten model.“

A do prdele! Do prdele! Do prdele práce! Chtělo se mi zalézt do díry a umřít.

Jenže Chase (protože Chase je Chase) se toho hned chytil. Zvědavě na mě pohlédl a obrátil se k Bryantovi: „Správně. To jsem já, bratranec Chase. Nejmladší synovec tety Máji. A vy jste?“

Bryant si s ním potřásl rukou. „Bryant Chesney.“ Pak se otočil ke mně. „Myslel jsem, že se tvoje máma jmenuje Rosemarie, stejně jako ta moje.“

Chase se do toho hladce vložil. „To jo. Ale někteří z nás jí říkají Mája. Je to přezdívka. Je alergická na včelí žihadla.

Jednou ho dostala na rodinném grilování. Otekl jí obličej a my děti jsme jí pak všechny říkaly Mája po té televizní včelce.“

Ale vážně, ten chlap musí být naprosto profesionální lhář. Tolik mu to šlo, a navíc se zdálo, že se ze mě pod jeho vlivem také stává lhářka.

Bryant přikývl, jako by to všechno dávalo smysl. „No, každopádně mě těší. Dám si teď pár bazénů a nechám vás, abyste si trochu popovídali.“

Už už odcházel, ale Chase ho zastavil. „Jak jste mě poznal? Teta Mája se zase chlubila mými fotkami?“

„Ne. Já ještě nikoho z Reesiny rodiny neznám. Viděl jsem tvoji fotku na jejím počítači.“

„Moji fotku?“

„Jo, Reese ji má na ploše svého MacBooku.“

Zapomeňte na tu díru, kam jsem se ještě před chvilkou chtěla zahrabat. Teď jsem jen zavřela oči a modlila se, aby mě pohltila zem a už nikdy mě nevyplivla zpět na povrch. Nebo abych měla superschopnost zvrátit otáčení Země, aby se vrátil čas. Stála jsem tam naprosto nehybně, oči pevně zavřené, a počítala do třiceti. Když jsem dopočítala, otevřela jsem jedno oko, abych se podívala, jestli už Chase zmizel.

„Pořád jsem tady,“ zazubil se na mě.

Zakryla jsem si obličej dlaněmi. „Já se tak stydím.“

„To nemusíte. Nejsme pokrevní příbuzní, takže jestli o mně po nocích sníte, není na tom nic tak strašného.“

„Já o vás po nocích vůbec nesním!“

„Takže to děláte jen ve dne, zatímco zíráte na mou fotku na svém počítači?“

„Byla to nehoda. Nechtěla jsem si ji nastavit na pozadí.“ Založil si ruce na prsou. „Tak jo. To vám třeba i sežeru.“

„To je dobře. Protože to je pravda.“

„Ale v první řadě by mě zajímalo, jak se ta moje fotka vlastně dostala na váš počítač? Nevzpomínám si, že byste mě během našeho dvojitého rande fotila.“

Odfrkla jsem si. „Tak dvojitého rande?“

„Což mi připomíná, copak je s Oidipem? To nám tak rychle zmizel v propadlišti dějin? Musím přiznat, že i když jste se z toho rande snažila vyvléct hloupě, jeho jste odhadla chytře. Byl k smrti nudný.“

„To tedy ano.“

„A co ten pitomec, se kterým jste teď?“

„Pitomec? Vůbec ho neznáte.“

„Vždyť mě tu nechal o samotě se svou holkou. Pitomec.“

„Myslí si, že jsme příbuzní!“

„Ale ne pokrevní, vždyť jsem vám to říkal.“

„Ano, ale –“ zasmála jsem se. „Víte, že jste hrozně divný?“

„O nic divnější než ženská, co si nějakým způsobem vyfotila úplného cizince a dala si jeho fotku na MacBook, kde ji může vidět její přítel.“

„On není můj přítel.“ Vůbec jsem nevěděla, proč to říkám. Svým způsobem to byla pravda, ale zároveň také ne. „No, dvakrát jsme si spolu vyšli.“

„Aha… takže jste s ním ještě nespala.“

Nespala, ale jak to mohl vědět? „Proč myslíte?“

„Protože nejste ten typ, co se s někým vyspí už při druhé schůzce.“

„Jak jste na to přišel?“

„Prostě tak.“

„A jaký typ dívky se vyspí s chlapem už při první schůzce?“

„Taková vysílá signály – určitým způsobem se obléká, dotýká se vás. Znáte ten typ. Já vím, že ano.“

„Takže taková jako Bridget?“ Ta ženská z něj celou noc nespustila ruce.

Nic na to neřekl. Přišlomi podivně gentlemanské, že se mnou nesouhlasil, a že ani nepotvrdil, co jsem se domnívala o jeho prvním rande s Bridget.

„Tak jak jste vlastně přišla k té mé fotce?“ otázal se raději. Řekla jsem mu pravdu. Tedy převážně. „Po té noci v restauraci jsem si vás našla na Facebooku. Chtěla jsem vám poděkovat, že jste mě zachránil a udělal z toho zábavný večer.“

„Vy jste mi posílala zprávu?“

„Ne. Nakonec jsem to neudělala. Rozmyslela jsem se, protože mi přišlo trochu… úchylné, že po vás takhle slídím.“

„A moje fotka se vám tolik líbila, že jste si ji nechala?“

„Chtěla jsem si tu stránku dát do záložek, kdybych třeba změnila názor, ale místo toho jsem si stáhla váš obrázek.“ Cítila jsem, jak se mi do tváří vkrádá červeň. Vždycky jsem byla hrozně špatná lhářka. Máma říkávala, že se ve mně čte snáz než v knížce.

K mému překvapení Chase přikývl. Nečekala jsem, že mě nechá takhle snadno vyklouznout. „Chodíváte sem často? Ještě jsem vás tu neviděl.“

„Ne. To Bryant sem chodí. Pozval mě. Měla jsem špatný den a plánovala jsem si zalít stres vínem. Ale on navrhl, že bych s ním radši měla zajít do posilovny a zacvičit si.“

„Vždyť jsem vám to říkal. Pitomec. Kdybych byl Brandon, tak vám rozhodně navrhnu úplně jinou metodu na odbourání stresu.“

„Bryant.“

„To je jedno.“

„A co byste mi tedy navrhl?“

„Nic.“ Změnil téma. „A proč jste vlastně měla špatný den?“

„Dva pracovní pohovory. První jsem projela ještě dřív, než jsem vešla do kanceláře, a ten druhý vybouchl, zrovna když jsem přijížděla k budově.“

„Jste bez práce?“

„Ještě ne. Ale příští pátek už budu. Asi ode mě nebylo nejchytřejší dávat výpověď ještě předtím, než si najdu novou práci, obzvláště když je na tom ekonomika takhle mizerně.“

„A co děláte?“

„Marketing. Byla jsem ředitelkou marketingu pro Fresh Look Cosmetics.“

„Jak je ten svět malý. Znám se se Scottem Eikmanem, prezidentem Fresh Look. Občas spolu hráváme golf.“

„V tomhle městě žije osm a půl milionu lidí a můj falešný přítel ze střední školy pomlčka nepokrevní příbuzný si hraje golf se šéfem mojí firmy? To je bizarní.“

Chase se zasmál. „Scott půjde příští rok do důchodu, že?“

„Jo. Stěhuje se na Floridu a tak vůbec. Má dva syny, kteří to po něm zřejmě převezmou.“ Fuj. Derek. Kéž by to byl on, kdo se odstěhuje na Floridu. Nebo na Sibiř.

Od chvíle, co jsme do sebe s Chasem vrazili, jsme pořád stáli u dveří vedoucích k bazénu. Teď na sklo zaklepal nějaký chlápek a ukázal plechovku Dr. Peppera, kterou držel v ruce.

Chase v odpověď pozvedl dva prsty a pak vysvětlil: „Vsadili jsme se. Zaplaval jsem lepší čas. A tohle je moje odměna.“

Pozvedla jsem obočí. „Dr. Pepper?“

„Mně chutná. Nepomlouvejte ho, nebo vás nevezmu na další rodinné grilování.“