SOUMISSION

Copyright © Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 2015

Translation © Alan Beguivin, 2015

ISBN 978-80-207-2102-0

I

Hluk ho dovedl k Saint-Sulpice; kůr odcházel; kostel brzy zavře. Vážně jsem se měl zkusit modlit, řekl si; bylo by to lepší než sedět a snít naprázdno; jenže modlit se? Netoužím po tom; jsem posedlý katolictvím, opitý jeho atmosférou kadidla a vosku, obcházím kolem, dojat až k slzám jeho modlitbami, i útroby se mi svírají z jeho žalmů a zpěvů. Jsem vskutku znechucen svým životem, unaven sám sebou, ale k tomu, abych vedl jiný život, mám daleko! A navíc… navíc… i když v kaplích bývám rozrušený, jakmile z nich vyjdu, jsem znovu bez pohnutí, vyprahlý. Vlastně, říkal si, když vstal a následoval několik osob mířících dle pokynů kostelníka ke dveřím, vlastně mám srdce ztvrdlé a vyuzené z flámů a nejsem k ničemu.

J.-K. Huysmans: Na cestě

Po celé mé smutné mládí mi byl Huysmans souputníkem, věrným přítelem; nikdy jsem o něm nezapochyboval, nebyl v pokušení se ho vzdát ani zaměřit se na jiné téma. Až jsem nakonec, jednoho červnového odpoledne roku 2007 po dlouhém, až trochu nepřijatelném protahování obhájil předkomisí univerzity Paříž IV – Sorbonny dizertaci Joris-Karl Huysmans aneb spása po pádu. Už následující ráno (či možná hned večer po obhajobě, už nevím jistě, večer to byl osamělý a utápěný v alkoholu) jsem pochopil, že část mého života skončila, a pravděpodobně ta nejlepší.

Tak to v našich stále ještě západních a sociálnědemokratických společnostech u těch, kdo ukončí studia, chodí, ale někteří si to neuvědomí nebo neuvědomí hned, natolik jsou hypnotizováni touhou po penězích nebo u těch nejprimitivnějších, kteří si vytvořili závislost na určitých výrobcích (těch je míň, většina, uvážlivější, propadne prosté fascinaci penězi, tím „neúnavným Próteem“), možná po konzumování. Hypnotizováni tím spíš, že touží dokázat, co v nich je, vybojovat si záviděníhodné společenské místo ve světě, jejž považují za konkurenční a o němž doufají, že takový i je, poháněni uctíváním proměnlivých idolů: sportovců, módních návrhářů, tvůrců webových stránek, herců či modelek.

Z různých psychologických důvodů, které nejsem schopen ani ochoten analyzovat, jsem se odtakového schématu výrazně odchýlil. 1. dubna 1866, když mu bylo osmnáct let, Joris-Karl Huysmans zahájil svou kariéru na ministerstvu vnitra a kultu jakožto zaměstnanec zařazený v šesté třídě. Roku 1874 vydal autorským nákladem svou první sbírku básní v próze, Kořenku, které se dostalo jen málo recenzí vyjma jednoho velmi kolegiálního článku od Théodora de Banvilla. Jeho vstup do života, jak je vidět, nebyl nijak okázalý.

Jeho úřednický život a život obecně plynul dál. 3. září 1893 mu byla udělena Čestná legie za zásluhy ve veřejné správě. Poté, co si odsloužil předepsaných třicet let – a po započtení neplacené dovolené z osobních důvodů –, odešel v roce 1898 do důchodu. Mezitím dokázal napsat několik knih, které mě o více než století později přivedly k tomu, že jsem ho začal považovat za svého přítele. O literatuře byla napsána spousta věcí, možná až příliš mnoho (a jako akademik se specializací v tomto oboru si připadám nanejvýš povolaný o tom mluvit). Specifičnost literatury, vyššího umění toho Západu, který nám před očima končí, přitom není tak těžké definovat. Tak jako literatura může i hudba přivodit otřes, silné pohnutí, naprostý smutek nebo naopak extázi; tak jako literatura může i malba vyvolat okouzlení, nový pohledna svět. Avšak jedině literatura vám může dát pocit, že jste dosáhli kontaktu s jiným lidským duchem, a to v jeho celistvosti, s jeho slabostmi i velikostí, s jeho hranicemi, malostmi, utkvělými myšlenkami, vírou i přesvědčením; se vším, co toho druhého dojímá, zajímá, vzrušuje nebo odpuzuje. Pouze literatura vám umožní navázat kontakt s duchem mrtvého, a to přímějším, úplnějším a hlubším způsobem než ledajaká konverzace s přítelem – jakkoli hluboké a trvalé může být přátelství, v rozhovoru se nikdy neotevřeme natolik jako prázdné stránce, když se obracíme k neznámému adresátovi. Jistě, když jde o literaturu, krása stylu a melodičnost vět mají svůj význam; hloubka autorových úvah, originalita jeho myšlenek nejsou k zahození; ale autor je především lidská bytost, ve svých knihách přítomná, na tom, zda píše velmi dobře, nebo velmi špatně, koneckonců moc nezáleží, hlavní je, že píše a že je ve svých knihách skutečně přítomen (je s podivem, že tak prostá, zdánlivě tak málo omezující podmínka, je ve skutečnosti natolik omezující, a že tento evidentní, snadno pozorovatelný fakt byl tak málo zkoumán filozofy různých směrů: neboť lidské bytosti z principu nedisponují ani tak kvalitou, jako stejnou kvantitou bytí, jsou všechny v zásadě srovnatelně přítomné; nicméně z odstupu několika staletí tak už nepůsobí, a příliš často cítíme, že se v průběhu stránek, diktovaných spíše duchem doby než jasně vlastní individualitou, rozplývají v neurčitou, stále přízračnější a anonymnější bytost). Podobně máme-li rádi nějakou knihu, pak máme především rádi jejího autora, kterého chceme poznat, s nímž chceme trávit čas. A během oněch sedmi let, co mi trvalo psaní dizertace, jsem žil v Huysmansově společnosti, v jeho takřka neustálé přítomnosti. Huysmans se narodil v Sugerově ulici, žil v ulici Sèvres a v ulici Monsieur a zemřel v ulici Saint-Placide, načež ho pohřbili na Montparnasském hřbitově. Skoro celý jeho život se zkrátka odehrál v šestém pařížském obvodu – tak jako se jeho pracovní dráha třicet let odvíjela v kancelářích ministerstva vnitra a kultu. I já jsem tehdy bydlel v šestém pařížském obvodě, ve vlhkém a studeném, hlavně však přespříliš tmavém pokoji – okna vedla na maličký dvorek, jak do studny, bylo nutné rozsvěcet už ráno. Trpěl jsem chudobou, a kdybych byl měl odpovědět na jeden z těch průzkumů, které pravidelně zjišťují „tep mládí“, zřejmě bych své životní podmínky definoval jako „spíše obtížné“. Přesto jsem ráno po obhajobě (nebo ještě týž večer) nejdříve pomyslel na to, že jsem právě ztratil něco nedocenitelného, něco, co už nikdy nezískám: svobodu. Řadu let mi poslední zbytky odumírající sociální demokracie umožnily (prostřednictvím stipendia, rozsáhlého systému slev a sociálních výhod, nevalných, ale levných obědů v menzách) věnovat se celé dny činnosti, již jsem si zvolil: neomezenému intelektuálnímu setkávání s přítelem. Jak správně uvádí André Breton, Huysmansův humor je jedinečným případem humoru velkorysého, který čtenáři nahrává, aby se předem posmíval autorovi a jeho přehnaně naříkavým, hanebným nebo směšným popisům. A z této velkorysosti jsem těžil více než kdo jiný, když jsem v přihrádkách kovových táců jako z nemocnice dostával porce celerové remulády nebo kaše z tresky, které menza Bullier vydávala svým nebohým uživatelům (těm, kdo očividně neměli, kam jít, jež zřejmě vypudili ze všech přijatelných menz, kteří však měli index, a ten jim vzít nemohli), a vybavoval si Huysmansovy přívlastky jako mrzutý sýr, hrozivý mořský jazyk, představoval si, co by Huysmans z oněch vězeňských kovových přihrádek vytěžil, kdyby je zažil, a hned jsem se v menze Bullier cítil o něco méně nešťastný, o trochu méně sám.

To všechno ale skončilo; mé mládí, obecně vzato, skončilo. Už brzy (a zřejmě dost rychle) jsem se měl zapojit do pracovního procesu. A to mě nijak netěšilo.

Univerzitní studia v oboru literatury nespějí, jak známo, zhruba k ničemu, nanejvýš u těch nejnadanějších studentů vedou k dráze vysokoškolského pedagoga v oboru literatury – nastává tak poměrně úsměvná situace, kdy jediným cílem systému je jeho vlastní reprodukce s více než 95% mírou odpadu. Nijak ale neškodí, a mohou dokonce skýtat okrajovou užitečnost. Dívka žádající o práci prodavačky u Céline nebo Hermèse si bude přirozeně muset dát záležet především na svém vystupování; její bakalářský nebo magisterský diplom z moderní literatury však může znamenat přidanou hodnotu zaručující zaměstnavateli když ne přímo použitelné schopnosti, tak aspoň jistou intelektuální pružnost, a tedy předpoklad kariérního postupu – literatura kromě toho vždycky měla v oblasti módního průmyslu pozitivní konotace.

Já sám jsem si uvědomoval, že jsem součástí drtivé menšiny „nejnadanějších studentů“. Věděl jsem, že jsem napsal dobrou dizertaci, a čekal slušné hodnocení; přesto mě příjemně překvapilo jednohlasné blahopřání komise, a hlavně posudek, který byl vynikající, skoro oslavný. Měl jsem tak, kdybych chtěl, značnou šanci na jmenování docentem. Můj život se nicméně svou předvídatelnou jednotvárností a plytkostí dál podobal tomu Huysmansovu před půldruhým stoletím. První roky dospělého života jsem strávil na univerzitě; pravděpodobně tam strávím i ty poslední, a možná i na téže škole (tak to ve skutečnosti úplně nedopadlo: diplomy jsem získal na univerzitě Paříž IV – Sorbonně a jmenován jsem byl na Paříži III – Nové Sorbonně, o něco méně prestižní, ale nacházející se rovněž v pátém obvodě, jen o několik stovek metrů dál).

Nikdy jsem ani v nejmenším necítil, že by mým posláním bylo učit – a o patnáct let později má kariéra tento základní nedostatek jen potvrzovala. Několik soukromých hodin, které jsem dával v naději, že si zlepším životní úroveň, mě velmi rychle přesvědčilo, že předávat vědění je většinou nemožné, různost inteligencí že je extrémní a tuto zásadní nesrovnalost nelze nijak odstranit ani zmírnit. Možná ještě závažnější bylo, že jsem neměl rád mladé lidi – a neměl jsem je rád nikdy, ani v době, kdy jsem mohl být považován za jednoho z nich. Idea mládí podle mě implikuje jistý životní entuziasmus nebo možná revoltu, doprovázené aspoň nejasným pocitem nadřazenosti nadgenerací, kterou se stávající mladí chystají nahradit; sám u sebe jsem nikdy nic takového necítil. Přátele jsem přitom v mládí měl – či spíše jisté spolužáky, s nimiž jsem byl schopný, aniž by mě to znechucovalo, zajít mezi přednáškami na kafe nebo na pivo. Ale hlavně jsem měl milenky, nebo spíš, jak se tehdy říkalo (a možná stále říká), kámošky – zhruba jednu ročně. Tyto milostné vztahy se odvíjely podle relativně neměnného schématu. Rodily se na začátku školního roku při seminářích, výměně poznámek, zkrátka při jedné z těch četných příležitostí k socializaci, tak častých ve studentském životě, jejichž absence po vstupu do pracovního života ponoří většinu lidských bytostí do překvapivé a naprosto radikální samoty. Pokračovaly po celý školní rok, noci jsme trávili u jednoho nebo u druhého (tedy hlavně u nich, protože ponurá, až téměř nezdravá atmosféra mého pokoje se k romantickým dostaveníčkům přece jen nehodila), praktikovali jsme pohlavní styk (s uspokojením, které si rád představuji jako oboustranné). Po letních prázdninách, tedy začátkem dalšího školního roku, vztah končil, skoro vždy z dívčiny iniciativy. Přes léto něco zažily, jak mi to vysvětlily, většinou bez bližších podrobností. Některé, jistě ty méně ohleduplné, upřesnily, že někoho potkaly. Hm, no a? I já jsem někdo. S odstupem mi tato faktická vysvětlení připadala nedostatečná: skutečně, to nepopírám, někoho potkaly, ale to, proč tomuto setkání přikládaly takovou váhu, že vedla k ukončení našeho vztahu a k navázání vztahu nového, pouze vycházelo z mocného, avšak implicitního modelu milostného chování, o to mocnějšího, že zůstával implicitní.

Podle milostného modelu převládajícího za mého mládí (a nic mě nepřimělo k tomu, abych uvěřil, že se věci podstatně změnily) se předpokládalo, že mladí lidé po krátkém období sexuální nestálosti v preadolescenci běžné naváží výlučné milostné vztahy, postavené na striktní monogamii, kde už vstupovaly do hry nejen sexuální, ale i společenské aktivity (večírky, víkendy, prázdniny). Na těchto vztazích nicméně nebylo nic definitivního a musely být vnímány jako svého druhu trénink, taková stáž (jejichž absolvování se ostatně v pracovní sféře stávalo běžným předstupněm k prvnímu zaměstnání). Milostné vztahy proměnlivého trvání (dobu jednoho roku, již jsem poznal já, lze považovat za přijatelnou) a proměnlivého množství (průměr deset až dvacet se mi jeví jako rozumný odhad) měly přicházet jeden za druhým, dokud to nezavršil jako apoteóza poslední vztah, který měl tentokrát být manželský a definitivní a prostřednictvím plození dětí měl vést k založení rodiny.

Dokonalá vyprázdněnost tohoto schématu se mi měla vyjevit až mnohem později, vlastně dost nedávno, když jsem v intervalu několika týdnů náhodou potkal Aurélii a potom Sandru (ale jsem přesvědčen, že setkání s Chloé nebo Violaine by mé závěry nijak významně nezměnilo). Jakmile jsem dorazil do baskické restaurace, kam jsem pozval Aurélii na večeři, pochopil jsem, že strávím příšerný večer. Navzdory dvěma lahvím bílého Irouléguy, které jsem vypil téměř sám, jsem pociťoval rostoucí, brzy až nepřekonatelnou obtíž udržet rozumnou úroveň srdečného hovoru. Nedokážu vysvětlit proč, ale od začátku mi přišlo netaktní a skoro nemyslitelné vzpomínat na společné zážitky. A pokud šlo o přítomnost, bylo zjevné, že Aurélii se nepodařilo zakotvit v manželském vztahu, že příležitostné avantýry v ní vyvolávají rostoucí znechucení, že její citový život zkrátka směřuje k nezvratnému a úplnému krachu. Přitom se snažila, minimálně jednou to zkusila, jak jsem pochopil z různých náznaků, a dosud se z tohoto neúspěchu nevzpamatovala; hořkost a zatrpklost, s nimiž zmiňovala své kolegy, muže (když nebylo lepší téma, dostali jsme se k její kariéře – pracovala v oddělení komunikace oborového syndikátu vinařů z oblasti Bordeaux a z toho titulu hodně cestovala, zejména do Asie, a propagovala francouzská vína), s krutou očividností dokládaly, že si to pořádně vyžrala. Překvapilo mě, když mě přesto pozvala, těsně než jsme vystoupili z taxíku, na „poslední skleničku“. Musí být vážně vyřízená, pomyslel jsem si, a už ve chvíli, kdy se za námi dveře výtahu zavřely, jsem věděl, že nic nebude, neměl jsem ani chuť ji vidět nahou, radši bych se tomu byl vyhnul, přesto k tomu došlo a jen se tím potvrdilo, co jsem už tušil: nevyžrala si to jenom v citové oblasti, i její tělo utrpělo nezvratné škody, její prsa i zadek byly už jen pohublé, smrsklé, ochablé, povislé kusy masa, už nemůže být a nikdy už se nestane předmětem touhy.

Večeře se Sandrou se odehrála podle zhruba stejného schématu s několika obměnami (restaurace nabízela plody moře, Sandra pracovala jako asistentka vedení v nadnárodní farmaceutické firmě) a i její zakončení bylo víceméně stejné s tím rozdílem, že Sandra, kypřejší a žoviálnější než Aurélie, ve mně zanechala dojem menší osamělosti. Byla velmi, nenapravitelně smutná, a věděl jsem, že její smutek ji nakonec pohltí; stejně jako Aurélie byla v podstatě jen pták uvízlý v mazutu, ale dokázala, mohu-li se tak vyjádřit, lépe mávat křídly. Za rok či dva odloží veškeré manželské ambice, uchová si zbytky smyslnosti, což ji přiměje vyhledávat společnost mladých zajíčků, stane se tou, již jsme za mého mládí nazývali cougar, a tak prožije nejspíš několik let, v nejlepším případě deset, než jí tělo povadne natolik, že zůstane definitivně odsouzena k samotě.

Ve svých dvaceti letech, kdy jsem dosahoval erekce z jakékoli příčiny a někdy i bez ní, kdy se mi stavěl takříkajíc jen tak, by mě byl takový vztah asi lákal, byl by nejspíš uspokojivější a lukrativnější než mé soukromé hodiny, tehdy bych to myslím dával s přehledem, ale teď už o něčem takovém samozřejmě nemohla být řeč, mé stále vzácnější a náhodnější erekce si žádaly pevná, pružná a bezchybná těla.

Můj vlastní sexuální život v prvních letech následujících po jmenování docentem na univerzitě Paříž III – Sorbonně se nijak zvláštně nevyvíjel. Dál jsem každoročně spal se studentkami z fakulty – a fakt, že jsem vůči nim byl v pozici učitele, toho moc nezměnil. Věkový rozdíl mezi mnou a těmi studentkami byl každopádně ze začátku nevýrazný, a až postupem času se to dalo otevřeně kvalifikovat jako přestupek, což však souviselo více s vývojem mého univerzitního statusu než s mým skutečným, dokonce i viditelným stárnutím. Vlastně jsem plně těžil z oné základní nerovnosti, kdy stárnutí u muže jen velmi pomalu ruší erotický potenciál, zatímco u žen k jeho destrukci dochází neuvěřitelně brutálně, a to během pouhých několika let, někdy měsíců. Jediný rozdíl oproti mým studentským letům byl, že nyní jsem to byl já, kdo na začátku nového školního roku vztahy utínal. Nečinil jsem tak nikterak z donchuanství, ani z touhy po bezuzdné nevázanosti. Na rozdíl od kolegy Steva, jenž spolu se mnou zajišťoval výuku literatury 19. století pro první a druhé ročníky, jsem se hned první den po prázdninách nehnal lačně objevit „nové přírůstky“ v prváku (svými mikinami, converskami a ležérně kalifornským zjevem mi silně připomínal Thierryho Lhermitta v Dovolené po francouzsku, když vyráží ze svého bungalovu a jde si obhlédnout novou várku rekreantek). Vztahy s těmito dívkami jsem ukončoval spíše v důsledku určité skleslosti, únavy: necítil jsem se už schopen udržovat milostný vztah a chtěl jsem se vyhnout jakémukoli zklamání, deziluzi. V průběhu školního roku jsem ale měnil názor, a to pod vlivem vnějších a velmi podružných faktorů – obvykle stačila minisukně.

A pak i to ustalo. S Myriam jsem se rozloučil koncem září a byla již polovina dubna, školní rok se blížil k závěru a já za ni stále neměl náhradu. Byl jsem jmenován profesorem, moje akademická kariéra se tak v podstatě naplnila, ale nemyslím, že by to s tím nějak hlouběji souviselo. Naopak, krátce po rozchodu s Myriam jsem potkal Aurélii a pak Sandru, jenže to mělo zarážející, nepříjemný, nepohodlný podtext. A jak jsem o tom průběžně přemýšlel, nezbylo mi, než si to přiznat: s mými ex jsme si byli mnohem bližší, než jsme tušili, sexuální styky, které jsme krátkodobě udržovali, se míjely s představou trvalého vztahu, a přesto v nás obou nakonec zanechaly srovnatelné rozčarování. Na rozdíl od nich jsem se s tím nemohl nikomu svěřit, neboť mezi muži nejsou rozhovory o intimním životě považovány za přijatelné: podle svého zaměření se budou bavit o politice, literatuře, finančních trzích nebo o sportu; o svém milostném životě ale pomlčí, a podrobnosti si odnesou do hrobu.

Podléhal jsem snad s narůstajícím věkem příznakům andropauzy? To bylo klidně možné, a tak abych si o tom udělal jasno, rozhodl jsem se trávit celé večery u stránek Youporn, z nichž se poslední dobou stal přední pornoweb. Výsledek byl zkraje velmi povzbudivý. Youporn odpovídá erotickým představám normálních mužů, vyskytujících se rovnoměrně na celé planetě, a jak se potvrdilo po několika minutách, i já reagoval jako naprosto normální muž. Což mimochodem až tak jednoznačné nebylo, vždyť jsem velkou část života věnoval studiu autora často považovaného za jakéhosi dekadenta, o jehož sexualitě se mimochodem moc neví. Ale musím říct, že mě můj pokus naprosto uklidnil. Ta někdy nádherná (točená v Los Angeles týmem, v němž nechyběl osvětlovač, kulisáci a kameramani) a jindy ubohá, avšak vintage videa (německých amatérů) vycházela z několika totožných a příjemných scénářů. V jednom z nejběžnějších nechával muž (mladý? starý? existovaly obě verze) svůj penis pošetile odpočívat schovaný ve spodkách nebo šortkách. Dvě mladé ženy, na rase nezáleželo, si této nepatřičnosti všimly a od té chvíle neměly klid, dokud nevysvobodily orgán z jeho dočasného úkrytu. Snažily se ho obloudit, a proto ho co možná nejbláznivěji škádlily, přičemž vše probíhalo v atmosféře ženského přátelství a spiklenectví. Penis přecházel z úst do úst, jazyky se křižovaly, jako se prolínají lehce neklidná hejna vlaštovek na temném nebi nad jižní částí departmentu Seine-et-Marne, když se chystají opustit Evropu a vydat se na zimní pouť. Muž, jenž se té situaci bezbřeze oddal, ze sebe dostával jen chabá slova, u Francouzů ukrutně chabá („Ty jo!“, „Ty jo, už budu!“ – to bylo tak vše, co ze sebe potomci kralovražedného národa dostali), líbivější a intenzivnější u Američanů („Oh my God!“, „Oh Jesus-Christ!“) – náročných svědků, z jejichž úst tyto věty zněly jako příkazy k uctění Božích darů (felace, pečeného kuřete), každopádně i mně se před 27palcovou obrazovkou iMac postavil, čili všechno bylo v nejlepším pořádku.

Odchvíle, co mě jmenovali profesorem, se mi snížil počet přednášek a zredukoval rozvrh, mohl jsem tedy soustředit všechny své univerzitní povinnosti na středy. Začínal jsem od osmi do deseti hodin přednáškou z literatury 19. století pro studenty druhého ročníku – Steve měl mezitím ve vedlejší aule obdobnou přednášku pro prvák. Od jedenácti do třinácti hodin jsem přednášel pro magisterské studenty o dekadentech a symbolistech. Nakonec jsem od patnácti do osmnácti hodin vedl seminář, kde jsem odpovídal na otázky doktorandů.

Ráno jsem rád jezdíval metrem něco po sedmé a podléhal tak prchavé iluzi, že patřím k „Francii, jež vstává brzy“, tedy k dělníkům a řemeslníkům, ale můj případ musel být ojedinělý, neboť v osm jsem přednášel bezmála prázdnému sálu, s výjimkou kompaktní skupiny mrazivě vážných Číňanek, které spolu navzájem skoro nemluvily a s někým jiným už vůbec. Hned, jak přišly, si zapnuly smartphony, aby si nahrály celou mou přednášku, přesto si ale dělaly poznámky do velkých sešitů 21 x 19,7 v kroužkové vazbě. Nikdy mě nepřerušovaly, na nic se neptaly, a ty dvě hodiny uplynuly, aniž jsem měl pocit, že jsem skutečně začal. Cestou z přednášky jsem potkával Steva, jenž měl prezenci podobnou – Číňanky v jeho případě nahradila skupina zahalených Severoafričanek, ovšem stejně tak seriózních a neproniknutelných. Skoro vždycky mi nabídl, abychom zašli na skleničku – obvykle na mátový čaj do Velké pařížské mešity, která stojí pár ulic odfakulty. Neměl jsem rád mátový čaj ani Velkou pařížskou mešitu, neměl jsem nijak zvlášť rádani Steva, ale šel jsem s ním. Myslím, že mi za to byl vděčný, protože ho kolegové obecně moc nebrali, vlastně bylo trochu s podivem, jak dosáhl docentury, když vůbec nepublikoval, a to v žádném významném, ale ani v druhořadém periodiku, a byl autorem jen jakési dizertace o Rimbaudovi, grandiózním podfuku, jak mi vysvětlila Marie-Françoise Tanneurová, také kolegyně, sama uznávaná odbornice na Balzaca. O Rimbaudovi byly napsány tisíce prací na všech francouzských, frankofonních i jiných univerzitách, Rimbaud je pravděpodobně nejomílanějším tématem dizertací všude na světě, možná s výjimkou Flauberta, takže si stačí vyhledat dvě nebo tři starší práce obhájené mimo Paříž a nenápadně je kompilovat, nikdo nemá možnost to ověřit, a nikdo nemá prostředky ani chuť se pohroužit do statisíců stran, jež studenti o vidoucím, jak se Rimbaud někdy označuje, stádně a bezmyšlenkovitě zaplňují. Podle Marie-Françoise Steve za svou více než slušnou univerzitní kariéru vděčil jedině tomu, že lízal Delouzeové frndu. To bylo možné, byť překvapivé. Chantal Delouzeová, rektorka univerzity Paříž III – Sorbonny, měla hranatá ramena, šedé vlasy na ježka a studijní program nekompromisně zaměřený na gender studies, takže mi připadala jako 100% lesba, ale mohl jsem se mýlit, třeba cítila k mužům nějakou zášť, projevující se sny o dominanci, možná že v ní vyvolávalo extázi neznámého druhu, když mohla přinutit milého Steva s hezkou a nevinnou tvářičkou, polodlouhými kudrnatými a jemnými vlasy, aby poklekl mezi její rozložitá stehna. Ať už to byla pravda, či ne, když jsem ho to dopoledne v patiu čajovny ve Velké pařížské mešitě sledoval, jak cumlá svou odpudivou šíšu s jablečnou příchutí, nemohl jsem tu představu vyhnat z hlavy.

Mluvil jako obvykle o čerstvých jmenováních a postech v rámci univerzitní hierarchie, nemyslím, že by někdy sám od sebe začal na jiné téma. Neodbytným námětem toho dopoledne bylo, že jmenovali docentem jistého pětadvacetiletého chlapíka, autora dizertace o Léonu Bloyovi, který podle něj udržuje „vztahy s identitárním hnutím“. Zapálil jsem si cigaretu, abych získal čas, a přitom jsem uvažoval, co mu je sakra po tom. Hlavou mi dokonce prolétlo, že se v něm probouzí levičák, ale hned jsem si to vysvětlil: levičák ve Stevovi dávno dřímal a žádná událost menšího významu, než byl politický vývoj řídících orgánů francouzského vysokého školství, ho z jeho spánku nemohla vytrhnout. Možná to něco znamená, pokračoval, tím spíš, že i Amara Rezkiho, známého díky pracím o antisemitských autorech začátku 20. století, čerstvě jmenovali profesorem. Kromě toho, zdůraznil, se konference rektorů nedávno připojila k bojkotu spolupráce s izraelskými badateli, iniciovanému některými zástupci britské akademické sféry. Využil jsem toho, že se soustředil na vodní dýmku, která špat ně táhla, nenápadně jsem se podíval na hodinky a zjistil, že je teprve půl jedenácté, těžko jsem tedy mohl odejít s omluvou, že musím stihnout další přednášku, načež mě napadlo, jak oživit hovor bez velkého rizika: už několik týdnů se znovu mluvilo o čtyři nebo pět let starém projektu vybudovat repliku Sorbonny v Dubaji (nebo v Bahrajnu? Nebo v Kataru? Tyhle země se mi vždycky pletly). Podobný plán se týkal i Oxfordu, obě starobylé univerzity asi některou z ropných monarchií lákaly. Jelikož šlo o projekt, který nepochybně skýtal mladému docentovi slibné možnosti, neuvažuje, že by o sobě dal vědět antisionistickými postoji? A domnívá se, že bych měl udělat totéž? Ostře a zkoumavě jsem se na Steva zadíval – chlapec nebyl příliš inteligentní a bylo snadné ho vykolejit, můj pohled zapůsobil rychle. „Jako odborník na Bloye,“ zablekotal, „musíš o tom identitárním antisemitském proudu něco vědět…“ Vyčerpaně jsem si povzdechl: Bloy nebyl antisemita a já vůbec nejsem odborník na Bloye. Pochopitelně jsem se i o něm zmiňoval, když jsem bádal o Huysmansovi, a jistěže jsem porovnával jejich práci s jazykem, a to ve své jediné vydané knize Závrati z neologismů – zřejmě vrcholu mého pozemského intelektuálního snažení –, jíž se každopádně dostalo výborných kritik v Poetice av Romantismu a jíž jsem také pravděpodobně vděčil za jmenování profesorem. Šlo o to, že značná část podivných slov, které najdeme u Huysmanse, nejsou neologismy, nýbrž vzácná slova převzatá ze zvláštní terminologie některých řemeslnických cechů nebo z regionálních nářečí. Moje teze byla, že Huysmans zůstal až do konce života naturalistou, jemuž záleželo na tom, aby do svého díla začlenil skutečnou mluvu lidu, a možná v určitém smyslu zůstal i socialistou, v mládí se účastnil večerů u Zoly v Médanu, jeho vzrůstající pohrdání levicí nikdy nesmazalo počáteční averzi ke kapitalismu, k penězům a ke všemu, co mělo blízko k měšťáckým hodnotovým kategoriím, byl v podstatě jedinečným typem křesťanského naturalisty, zatímco Bloy, vždy lačnící po komerčním nebo světském úspěchu, svým častým užíváním neologismů usiloval jen o to, aby se odlišil, stylizoval se do perzekvovaného, světu nepřístupného duchovního světla, zvolil si v literární společnosti své doby mysticko-elitářskou polohu a následně se nepřestal divit svému neúspěchu a zcela zaslouženému nezájmu o jeho klení. Byl to, jak píše Huysmans, „nešťastník, jehož pýcha je vpravdě ďábelská, a nenávist nezměrná“. Bloy mi také od samého začátku připadal jako špatný katolík, jehož víru a entusiasmus skutečně podněcovalo, jenom když mohl považovat své protějšky za prokleté. Přitom v době, kdy jsem dizertaci psal, jsem byl v kontaktu s různými levicovými katolicko-royalistickými kruhy, kde Bloye a Bernanose zbožňovali a kde se mě snažili navnadit na ten či onen dopis z pozůstalosti, dokud jsem si neuvědomil, že nemají nic, vůbec nic, co mi nabídnout, žádný dokument, který bych snadno nenašel sám v archivech normálně přístupných univerzitní veřejnosti.

„Určitě na to přijdeš… Přečti si znovu Drumonta,“ řekl jsem nicméně Stevovi, spíš abych mu udělal radost. Věnoval mi poslušný a naivní pohledšplhounského dítěte. Před dveřmi do auly – chtěl jsem dnes mluvit o Jeanu Lorrainovi – bránili v průchodu tři asi dvacetiletí chlapíci, dva Arabové a černoch, tentokrát nebyli ozbrojení a vypadali spíš klidně, jejich chování nepůsobilo nijak výhrůžně, jenže všichni, kdo přišli na přednášku, museli projít jejich skupinkou, takže jsem musel zasáhnout. Postavil jsem se předně: určitě měli pokyn vyvarovat se provokací a respektovat zdejší učitele, tedy aspoň jsem v to doufal.

„Já tady na univerzitě učím a teď jdu přednášet,“ pronesl jsem rozhodně k celé skupince. Se širokým úsměvem mi odpověděl černoch: „Žádný problém, pane, jenom jsme přišli navštívit svoje sestry…“ řekl a chlácholivě mávl směrem k sálu.

„Sestry“ tam ve skutečnosti byly dvě, maghrebského původu, seděly vedle sebe v horní levé části auly, oblečené v černých burkách s očima schovanýma za krajkovými mřížkami, prostě jako ze škatulky. „No tak jste je viděli…“ uzavřel jsem dobrácky. „A teď můžete jít,“ trval jsem na svém. „Žádný problém, pane,“ odpověděl s ještě širším úsměvem, otočil se a odcházel pryč následován oběma kumpány, kteří nepronesli ani slovo. Po třech krocích se ke mně otočil. „Mír s vámi, pane…“ řekl s lehkou úklonou. „Dobře to dopadlo…“ oddechl jsem si a zavřel dveře, „tentokrát to dobře dopadlo.“ Nevím, co jsem přesně čekal, proslýchalo se, že v Mylhúzách, ve Štrasburku, v Aix-Marseille a v Saint-Denis došlo k napadení učitelů, ale nikdy jsem žádného napadeného kolegu nepotkal a vlastně jsem tomu ani moc nevěřil, podle Steva ostatně hnutí mladých salafistů uzavřela s univerzitním vedením dohodu, což podle něj dokazovalo už to, že v okolí fakulty se dva roky nevyskytovali žádní dealeři a pobudové. Obsahovala dohoda zákaz vstupu židovských organizací na fakultu? I o tom šly těžko ověřitelné zvěsti, až na to, že Svaz židovských studentů ve Francii skutečně nebyl odloňska zastoupen v žádném pařížském univerzitním kampusu, zatímco poboček mládežnické sekce Muslimské jednoty výrazně přibylo.

Když jsem odcházel z přednášky (co mohlo ty dvě panny v burkách zajímat na Jeanu Lorrainovi, nechutné buzně, jež sebe samu označovala za filantrošousta? Znají vůbec jejich otcové přesný obsah přednášek, které děvčata navštěvují? Do literatury se toho vejde!), narazil jsem na Marie-Françoise a ji hned napadlo, že zajdeme na oběd. Můj den se zkrátka vyvrbil pěkně společensky.

Tu starou zábavnou potvoru, extrémně žíznivou po klepech, jsem měl rád; odsloužená léta ve funkci profesorky a členství v mnohých poradních komisích dodávaly jejím klepům větší váhu a dopad, než měly drby, které se donesly bezvýznamnému Stevovi. Zvolila marockou restauraci v Mongeho ulici – můj den tedy bude rovněž halál.