Z angličtiny přeložil Pavel Kříž

HORNET FLIGHT

Copyright © 2002 by Ken Follett

All rights reserved.

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group a. s., 2022

Translation © 2021 by Pavel Kříž

ISBN 978-80-242-8133-9

Něco z toho, co následuje, se skutečně stalo.

PROLOG

Nemocniční chodbou kráčel muž s dřevěnou nohou.

Byl menší, vitální typ atletické postavy, třicátník, na sobě měl tmavošedý oblek bez vzorku a černé polobotky s vyztuženými špičkami. Šel rázně, ale z nepatrné nepravidelnosti kroku bylo zřejmé, že kulhá: klap-klap, klap-klap. V obličeji měl zasmušilý výraz, jako by se snažil potlačit nějaké hluboké emoce.

Došel na konec chodby, zastavil se u stolu zdravotní sestry a zeptal se: „Kapitán Hoare?“

Sestra zvedla oči od kartotéky. Byla to hezká dívka s černými vlasy a mluvila s měkkým přízvukem, typickým pro hrabství Cork. „Vy asi budete příbuzný,“ poznamenala s přátelským úsměvem.

Její šarm nezabral. „Bratr,“ řekl stručně návštěvník. „Které lůžko?“

„Poslední na levé straně.“

Otočil se na podpatku a pochodoval uličkou až na konec oddělení. Na židli vedle postele, zády do pokoje, seděla postava v hnědém županu, vyhlížela z okna a kouřila.

Návštěvník zaváhal. „Barte?“

Muž se zvedl ze židle a obrátil se. Na hlavě měl obvaz a levou ruku v závěsu, ale usmíval se. Byl mladší a vyšší než návštěvník. „Nazdar, Digby.“

Digby vzal bratra do náruče a pevně ho k sobě přitiskl. Pak řekl: „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

A rozplakal se.

* * *

„Letěl jsem s Whitleyem,“ začal Bart. Armstrong Whithworth Whitley byl těžkopádný dlouhoocasý bombardér, který létal v podivné poloze se sklopeným nosem. Na jaře 1941 jich velitelství bombardovacího letectva mělo sto, z celkového počtu asi sedmi set letadel. „Střílel na nás messerschmitt a dostali jsme několik zásahů,“ pokračoval Bart. „Ale muselo mu docházet palivo, protože se odlepil a nedodělal nás. Říkal jsem si, že to je můj šťastný den. Pak jsme začali ztrácet výšku. Messerschmitt nám musel poškodit oba motory. Vyházeli jsme všechno, co nebylo přinýtované, abychom si snížili váhu, ale nepomáhalo to, a já jsem si uvědomil, že budeme muset nouzově přistát v Severním moři.“

Digby, teď už bez slz v očích, se posadil na okraj nemocniční postele, pozoroval bratrovu tvář, viděl ten strnulý pohled někam do daleka, jak si to Bart vybavoval.

„Řekl jsem posádce, ať odhodí zadní poklop a pak ať všichni zaujmou pozici pro nouzové přistání, přitisknuti k přepážce.“ Whitley měl pětičlennou posádku, vzpomněl si Digby. „Když jsme se dostali až na nulovou výšku, přitáhl jsem knipl k sobě a otevřel škrticí klapky, ale stroj se odmítl vyrovnat a se strašným plácnutím jsme narazili na vodu. Ztratil jsem vědomí.“

Byli nevlastní bratři a věkový rozdíl mezi nimi byl osm let. Digbyho matka zemřela, když mu bylo třináct, a otec si vzal vdovu s chlapcem. Od začátku se Digby o mladšího bratra staral, chránil ho před násilníky a pomáhal mu s učením. Oba byli blázni do letadel a snili o tom, že budou piloti. Digby přišel o nohu při motocyklové nehodě, studoval strojírenství a dal se na konstrukci letadel, ale Bart svůj sen uskutečnil.

„Když jsem přišel k sobě, cítil jsem kouř. Letadlo se houpalo na hladině a pravé křídlo hořelo. Noc byla temná jako hrob, ale ve světle plamenů jsem viděl. Plazil jsem se podél trupu a našel balík se záchranným člunem. Vyhodil jsem ho dveřmi ven a skočil. Bože, ta voda byla studená!“

Hlas měl tichý a klidný, ale silně tahal z cigarety, vdechoval kouř hluboko do plic a vyfukoval ho sešpulenými rty dlouhým proudem. „Měl jsem na sobě záchrannou vestu a vyskočil jsem na hladinu jako korek. Moře se dost silně vlnilo a já lítal nahoru a dolů jako kalhotky lehký holky. Naštěstí jsem měl sbalený člun rovnou před nosem. Zatáhl jsem za šňůru a člun se nafoukl, ale nemohl jsem se do něj dostat. Neměl jsem sílu vytáhnout se z vody. Nemohl jsem to pochopit, neuvědomil jsem si, že mám vykloubené rameno a zlomené zápěstí a tři prasklá žebra a všechno tohle. Tak jsem tam prostě zůstal, držel se a pomalu umrzal.“

Digby si vzpomněl, že si kdysi myslel, že Bart je klikař.

„Nakonec se objevili Jones a Croft. Drželi se ocasu, dokud nešel pod vodu. Ani jeden neuměl plavat, ale jejich Mae Westy je zachránily. Podařilo se jim vyškrábat se do člunu a vtáhnout mě tam.“ Zapálil si novou cigaretu. „Pickeringa jsem ani nezahlédl. Nevím, co se mu stalo, ale předpokládám, že je na mořském dně.“

Zmlknul. O jednom členovi posádky nepadlo ani slovo, uvědomil si Digby. Po chvíli řekl: „A co ten pátý?“

„John Rowley, zaměřovač, ještě žil. Slyšeli jsme ho křičet. Byl jsem tak trochu mimo, ale Jones a Croft se pokoušeli veslovat za hlasem.“ Zavrtěl hlavou v gestu beznaděje. „Nedokážeš si představit, jak těžké to bylo. Vlny musely být tak kolem metru, plameny uhasínaly, takže jsme moc neviděli, a vítr skučel jako irská víla hlásající smrt. Jones řval, a ten má silný hlas. Rowley na něj taky zakřičel; potom člun vyjel po jedné straně vlny a sjel dolů po druhé a přitom se zatočil, a když se ozval znovu, zdálo se, že jeho hlas přichází z úplně jiného směru. Nevím, jak dlouho to trvalo. Rowley pořád křičel, ale jak jím pronikal chlad, hlas slábnul.“ Bartovi ztuhl obličej. „Začal znít trochu dojemně, vzýval Boha a volal svou matku a podobný nesmysly. Nakonec zmlknul.“

Digby zjistil, že zadržuje dech, jako by pouhý zvuk dýchání mohl narušit tak příšernou vzpomínku.

„Krátce po rozbřesku nás našel torpédoborec na ponorkové hlídce. Spustili kutr a vytáhli nás na loď.“ Bart se díval z okna, ale neviděl zelenou krajinu Hertfordshiru; viděl úplně jinou scenérii, velice vzdálenou. Pak dodal: „Měli jsme strašnou kliku, fakt.“

Chvíli tiše seděli a pak Bart řekl: „Byl ten nálet úspěšný? Nikdo mi nechce říct, kolik se jich vrátilo.“

„Katastrofa,“ odvětil Digby.

„Co moje letka?“

„Seržant Jenkins a jeho posádka se bezpečně vrátili.“ Digby vytáhl z kapsy lístek papíru. „Stejně tak poručík Arasaratnam. Odkud ten je?“

„Z Cejlonu.“

„A letadlo seržanta Rileyho dostalo zásah, ale doletělo domů.“

„Irská klika,“ poznamenal Bart. „A co ostatní?“ Digby jen zavrtěl hlavou.

„Ale toho náletu se zúčastnilo šest letadel z mé letky!“ namítl Bart.

„Já vím. Další dvě sestřelili jako tebe. Zřejmě nikdo nepřežil.“

„Takže Creighton-Smith je mrtev. A Billy Shaw. A… Ach, Bože.“ Odvrátil se.

„Je mi to líto.“

Bartova nálada se změnila ze zoufalství ve vztek. Vykřikl: „Ale lítost nestačí! Posílají nás tam umírat!“

„Já vím.“

„Pro Kristovy rány, Digby, patříš k tý zatracený vládě.“

„Pracuju pro ministerského předsedu, ano.“ Churchill si rád bral do vlády lidi ze soukromého sektoru a Digby, už před válkou úspěšný letecký konstruktér, byl jedním z jeho expertů na řešení problémů.

„Pak je to i tvoje vina, stejně jako ostatních. Neměl bys marnit čas návštěvami u nemocných. Koukej odtud vypadnout a dělej s tím něco!“

„Já něco dělám,“ pronesl klidně Digby. „Dostal jsem úkol zjistit, proč se to děje. Při tom náletu jsme ztratili padesát procent letadel.“

„Podezírám zrádce někde nahoře. Nebo je to nějaký přiblblý generál letectva, co se v klubu vychloubá zítřejším náletem a nácek barman si za pípami dělá poznámky.“

„To je jedna možnost.“

Bart si povzdechl. „Promiň, Diggersi.“ To byla Digbyho dětská přezdívka. „Není to tvoje vina. Já jen pěním vztekem.“

„Teď vážně,“ řekl Digby. „Nenapadá tě, proč je tolik našich sestřeleno? Máš za sebou víc než tucet letů. Nemáš žádné tušení?“

Bart se zamyslel. „To o špionech jsem neplácnul jen tak. Když doletíme nad Německo, jsou na nás připraveni. Oni vědí, že letíme.“

„Proč si to myslíš?“

„Jejich stíhačky jsou ve vzduchu a čekají na nás. Víš, jak je pro protileteckou obranu těžké správně to načasovat. Letku musí dostat do vzduchu v tu pravou chvíli; stíhači se musí dopravit ze svého letiště do oblasti, kde podle nich můžeme být. Potom musí vystoupat nad náš výškový strop, a když to všechno udělají, musí nás najít ve světle měsíce. Celý proces zabere tolik času, že bychom měli být s to shodit bomby a uklidit se, než náš čapnou. Ale tak to nefunguje.“

Digby přikývl. Bartovy zkušenosti odpovídaly poznatkům jiných pilotů, kterých se vyptával. Už to chtěl říct, když Bart zvedl hlavu a usmál se přes Digbyho rameno. Digby se otočil a viděl černocha v uniformě majora. Byl na svou hodnost mladý, stejně jako Bart, a Digby hádal, že byl automaticky povyšován podle bojových letů – na kapitána po dvanácti, na majora po patnácti.

„Nazdar, Charlesi,“ pozdravil ho Bart.

„Ty jsi nám nadělal starosti, Bartlette. Jak se vede?“ Nový návštěvník měl karibský přízvuk překrytý afektovanou výslovností z Oxbridge.

„Prý to snad přežiju.“

Špičkou prstu se Charles dotkl Bartovy ruky tam, kde vykukovala ze závěsu. Bylo to zajímavě láskyplné gesto, napadlo Digbyho. „To hrozně rád slyším,“ řekl Charles.

„Charlesi, seznam se s mým bratrem Digbym. Digby, to je Charles Ford. Studovali jsme spolu na Trinity, než jsme se dali k letectvu.“

„Byla to jediná cesta, jak uniknout zkouškám,“ vysvětlil Charles a podali si s Digbym ruku.

Bart se zeptal: „Jak s tebou zacházejí Afričani?“

Charles se usmál a vysvětlil Digbymu: „Na našem letišti je jedna letka Rhodesanů. Prvotřídní letci, ale je jim zatěžko jednat s důstojníkem mé barvy pleti. Říkáme jim Afričani, což je zřejmě trochu dráždí. Nechápu proč.“

„Samozřejmě se tím nenecháte deprimovat,“ poznamenal Digby.

„Věřím, že s pomocí trpělivosti a lepšího vzdělání budeme nakonec schopni takové lidi civilizovat, i když teď působí primitivně.“ Charles otočil hlavu a Digby pod jeho dobromyslným humorem zachytil záblesk vzteku.

„Zrovna jsem se ptal Barta, proč podle jeho názoru ztrácíme tolik bombardérů,“ řekl Digby. „Jaký je váš názor?“

„Na tomto náletu jsem nebyl,“ odvětil Charles. „V každém případě jsem měl štěstí, že mě minul. Ale i ostatní nedávné operace dopadly dost špatně. Já mám pocit, že Luftwaffe nás může sledovat skrz mraky. Že by měli na palubě nějaké zařízení, které jim umožňuje lokalizovat nás, i když nejsme vidět?“

Digby zavrtěl hlavou. „Každé zřícené nepřátelské letadlo je podrobně prozkoumáno a nikdy jsme neviděli nic takového, o čem mluvíte. Pracujeme tvrdě na tom, abychom takové zařízení vynalezli, a nepřítel určitě také, ale k úspěchu máme ještě daleko a jsme si docela jistí, že jsou hodně za námi. Nemyslím, že to bude tím.“

„No, takový to vyvolává dojem.“

„Já si pořád myslím, že tu jsou špioni,“ řekl Bart.

„Zajímavé.“ Digby se zvedl. „Musím se vrátit do Whitehallu. Díky za vaše názory. Promluvit si s muži v první linii pomáhá.“ Podal ruku Charlesovi a Bartovi stiskl zdravé rameno. „Zůstaň v klidu a uzdrav se.“

„Říkají, že za několik týdnů zas budu létat.“

„Nemůžu tvrdit, že z toho mám radost.“

Když už se Digby obrátil k odchodu, ozval se Charles.

„Smím vám položit otázku?“

„Samozřejmě.“

„Při náletu, jako byl tenhle, nás nahrazení ztracených letadel musí stát víc, než stojí nepřítele oprava škod napáchaných našimi bombami.“

„Nepochybně.“

„Pak tedy“ – a Charles roztáhl paže, aby dal najevo, že to nechápe – „proč to děláme? Jaký má to bombardování smysl?“

„Ano,“ přidal se Bart. „To bych rád věděl.“

„Co jiného můžeme dělat?“ odpověděl Digby. „Nacisté ovládají Evropu: Rakousko, Československo, Holandsko, Belgii, Francii, Dánsko, Norsko. Itálie je jejich spojencem, Španělsko s nimi sympatizuje, Švédsko je neutrální a se Sovětským svazem mají pakt. Na kontinentu nemáme žádné vojenské síly. Nemáme jinou možnost, jak na ně.“

Charles přikývl. „Takže jsme to jediné, co máte.“

„Přesně tak,“ řekl Digby. „Přestane-li bombardování, je po válce – a Hitler zvítězí.“

Ministerský předseda se díval na Maltského sokola. Nedávno bylo v bývalých kuchyních v budově ministerstva námořnictva postaveno soukromé kino. Mělo padesát či šedesát luxusních sedadel a rudou sametovou oponu, ale obvykle se používalo k promítání filmů z bombardovacích náletů a propagandistických filmů, než šly na veřejnost.

Pozdě večer, když už nadiktoval všechna memoranda, byly odeslány telegramy, opatřil hlášení poznámkami a zápisy svou parafou, když byl příliš ustaraný a naštvaný a nervózní, než aby mohl spát, se Churchill usadil se sklenicí brandy v jednom z velkých VIP křesel v první řadě a nechal se okouzlovat nejnovějšími výplody Hollywoodu.

Digby vstoupil ve chvíli, kdy Humphrey Bogart vysvětloval Mary Astorové, že když člověku zabijí partnera, měl by s tím něco udělat. Vzduch byl hustý doutníkovým kouřem. Churchill ukázal na křeslo. Digby se posadil a sledoval posledních několik minut filmu. Jakmile se přes sošku černého sokola začaly promítat titulky, Digby svému šéfovi sdělil, že Luftwaffe zřejmě předem dostává zprávu, kdy přiletí bombardéry.

Když skončil, Churchill ještě několik okamžiků sledoval plátno, jako kdyby se chtěl dozvědět, kdo hrál Bryana. Byly chvíle, kdy byl okouzlující, měl podmanivý úsměv a modré oči mu jiskřily, ale dnes večer se zdál velice skleslý. Zeptal se: „Co si myslí RAF?“

„Dávají vinu špatnému létání ve formacích. Letí-li bombardéry v těsné formaci, jejich zbraně by měly krýt celou oblohu, takže každý nepřátelský stíhač, který se objeví, by měl být okamžitě sestřelen.“

„A co na to říkáte vy?“

„Nesmysl. Létání ve formaci nikdy nefungovalo. Do rovnice se dostal nějaký nový faktor.“

„Souhlasím. Ale jaký?“

„Můj bratr z toho viní špiony.“

„Všichni špioni, které jsme dopadli, jsou amatéři. Ale samozřejmě proto byli dopadeni. Je možné, že ti schopní sítí proklouzli.“

„Snad se Němcům podařil technický průlom.“

„Tajná služba mi tvrdí, že nepřítel je ve vývoji radaru daleko za námi.“

„Věříte jejich úsudku?“

„Ne.“ Stropní světla se rozsvítila. Churchill byl ve večerním obleku. Vždycky byl jako ze škatulky, ale na tváři byla patrná únava. Z kapsičky u vesty vytáhl složený list tenkého papíru. „Zde je klíč,“ řekl a podal ho Digbymu.

Digby si prohlížel papír. Vypadal jako dekódovaná rádiová zpráva Luftwaffe v němčině a v angličtině. Stálo tam, že nová strategie Luftwaffe, Dunkle Nachtjagd, lov za temné noci, zaznamenala ohromný úspěch díky skvělým informacím od Freyi. Digby četl zprávu v angličtině a pak znovu v němčině. Výraz „Freya“ nebyl ani z jednoho jazyka. „Co to znamená?“ zeptal se.

„Chci, abyste právě to zjistil.“ Churchill se zvedl a nasoukal se do saka. „Pojďte teď se mnou.“ A když odcházel, zavolal: „Děkuju vám!“

Hlas z promítací kabiny mu odpověděl: „Rádo se stalo, pane.“

Jak procházeli budovou, připojili se za ně dva muži: inspektor Thompson ze Scotland Yardu a Churchillův osobní strážce. Vyšli na přehlídkovou plochu, prošli kolem skupiny obsluhující protiletecký balon a branou v plotě z ostnatého drátu vyšli na ulici. Londýn byl zatemněný, ale srpek měsíce vrhal dost světla, aby našli cestu.

Šli vedle sebe několik metrů po Horse Guards Parade k číslu 1 u brány Storey’s Gate. Bomba poškodila zadní trakt domu číslo 10 v Downing Street, tradičního sídla předsedy vlády, a Churchill proto bydlel v nedaleké přístavbě nad Generálním štábem. Před vchodem byla zeď na ochranu proti bombám. Otvorem ve stěně vykukovala hlaveň kulometu.

„Dobrou noc, pane,“ popřál premiérovi Digby.

„Takhle to nemůže pokračovat,“ řekl Churchill. „Tímto tempem bude bombardovací letectvo vyřízeno do Vánoc. Potřebuju vědět, kdo nebo co je Freya.“

„Já to zjistím.“

„Udělejte to co nejrychleji.“

„Ano, pane.“

„Dobrou noc,“ řekl ministerský předseda a vešel do budovy.

PRVNÍ DÍL

PRVNÍ KAPITOLA

Podivné vozidlo bylo možno vidět poslední květnový den 1941 v ulicích Morlunde, města na západním pobřeží Dánska. Byl to dánský motocykl Nimbus s postranním vozíkem. Už to byl neobvyklý pohled, neboť benzin nebyl pro nikoho k mání, kromě lékařů a policie, a samozřejmě kromě německých okupačních vojsk. Ale tento Nimbus byl upraven. Čtyřválcový benzinový motor byl nahrazen parním strojem, vymontovaným ze sešrotovaného říčního vyhlídkového člunu. Ze sajdkáry zmizela sedačka, aby bylo místo pro kotlík s vodou, topeniště a komínek. Náhradní motor měl malý výkon, a motorka tak jezdila maximální rychlostí asi 35 kilometrů za hodinu. Namísto obvyklého rachotu motocyklového výfuku bylo slyšet jen jemné syčení páry. Tajuplné ticho a nízká rychlost dávaly vozidlu majestátní ráz.

V sedle byl Harald Olufsen, vysoký osmnáctiletý mladík s čistou pletí a vlasy sčesanými dozadu z vysokého čela. Vypadal jako viking ve školní uniformě. Šetřil celý rok, aby si mohl koupit Nimbus, který ho přišel na šest set korun. A den poté, co ho získal, zavedli Němci příděly benzinu.

Harald zuřil. Jakým právem to udělali? Ale vychovali ho tak, aby místo stěžování jednal.

Trvalo mu další rok, než motorku přestavěl. Pracoval během školních prázdnin a přitom se stihl i připravit na přijímací zkoušky na univerzitu. Na svatodušní týden přijel z internátu na prázdniny a dnešek strávil dopoledne biflováním fyzikálních rovnic a odpoledne montováním ozubeného kola z rezavé travní sekačky na zadní kolo. S perfektně fungujícím motocyklem teď mířil do baru, kde si chtěl poslechnout džez a možná se seznámit s nějakými děvčaty.

Džez miloval. Po fyzice to bylo to nejzajímavější, co ho kdy potkalo. Američtí muzikanti byli pochopitelně nejlepší, ale i jejich dánské imitátory stálo za to si poslechnout. Člověk občas mohl v Morlunde slyšet dobrý džez, snad protože to je mezinárodní přístav, navštěvovaný námořníky z celého světa.

Ale když Harald dorazil před Club Hot, v srdci přístavní čtvrti, našel dveře zavřené a okna zakrytá okenicemi.

Nechápal to. Byla sobota večer, osm hodin, a toto byl jeden z nejpopulárnějších podniků ve městě. Zábava měla být v plném proudu.

Jak tak seděl a zíral na ztichlou budovu, zastavil se u něj kolemjdoucí a díval se na vozidlo. „Co je to za krám?“

„Nimbus na parní pohon. Víte něco o tomhle klubu?“

„Patří mně. Na co ta motorka jezdí?“

„Na všechno, co hoří. Já používám rašelinu.“ Harald ukázal na hromádku vzadu ve vozíku.

„Na rašelinu?“ Muž se zasmál.

„Proč jsou dveře zavřené?“

„Nacisti mi podnik zavřeli.“ Harald byl zdrcen. „Proč?“

„Protože jsem zaměstnával černošské muzikanty.“

Harald nikdy neviděl živého barevného hudebníka, ale z desek věděl, že jsou nejlepší. „Nacisti jsou ignorantský svině,“ prohlásil vztekle. Měl zkažený večer.

Majitel klubu se rozhlédl na obě strany ulice, aby se ujistil, že je nikdo neslyšel. Okupační mocnost vládla Dánsku lehkou rukou, ale přesto jen málo lidí nacistům otevřeně nadávalo. Ale nikdo jiný nebyl v dohledu. Znovu se podíval na motocykl. „Funguje to?“

„Samozřejmě.“

„Kdo ti ho přestavěl?“

„Já sám.“

Mužův pobavený výraz se měnil v obdiv. „To je dost chytré.“

„Děkuju.“ Harald otevřel kohoutek, který vpouštěl do stroje páru. „Mrzí mě, co se stalo s vaším klubem.“

„Já doufám, že mě za pár týdnů nechají zase otevřít. Ale budu muset slíbit, že zaměstnám bílé muzikanty.“

„Džez bez černochů?“ Harald znechuceně zavrtěl hlavou.

„To je jako zakázat francouzským kuchařům vstup do restaurací.“ Sundal nohu z brzdy a motorka se pomalu rozjela. Napadlo ho zajet do městského centra, aby se podíval, jestli v kavárnách a barech kolem náměstí potká nějakého známého. Ale kvůli džezovému klubu byl tak rozladěný, že si řekl, že by ho deprimovalo tady zůstat. Zamířil k přístavu. Jeho otec by pastorem církve na Sande, malém ostrově pár kilometrů od pobřeží. Parníček, který lidi převážel na ostrov a z ostrova, kotvil u mola a Harald rovnou vjel na palubu. Byla plná lidí, z nichž většinu znal. Veselá parta rybářů, kteří byli na fotbalovém zápase a po něm na několika skleničkách; dvě zámožné ženy v kloboucích a rukavičkách s poníkem a bryčkou a hromadou nákupů; a pětičlenná rodina, která byla ve městě na návštěvě u příbuzných. Dobře oblečený pár, který neznal, jel pravděpodobně na večeři do hotelu na ostrově, který měl prvotřídní restauraci. Jeho motocykl upoutal všeobecnou pozornost a znovu musel vysvětlovat parní pohon.

Na poslední chvíli přijel ještě Ford sedan německé výroby. Harald auto znal, patřilo Axelu Flemmingovi, majiteli ostrovního hotelu. Flemmingovi se k Haraldově rodině chovali nepřátelsky. Axel Flemmingměl pocit, že je přirozeným vůdcem ostrovní komunity, jenže pastor Olufsen měl za to, že tato role patří jemu, a neshody mezi soupeřícími patriarchy se přenášely na všechny ostatní rodinné příslušníky. Haralda zajímalo, jak se Flemmingovi dařilo shánět pro auto benzin. Předpokládal, že pro bohaté není nic nemožné. Moře bylo zčeřené a na západní obloze byly temné mraky. Blížila se bouře, ale rybáři prohlásili, že než se přižene, budou doma, s chlupem. Harald vytáhl noviny, které sebral ve městě. Byla to ilegální publikace Reality, tištěná navzdory okupantům a rozdávaná zdarma. Dánská policie se nesnažila vydávání zarazit a Němcům patrně nestála za povšimnutí. V Kodani ji lidé četli otevřeně ve vlacích a v tramvajích. Tady byli lidé zdrženlivější a Harald četl zprávu o nedostatku másla a noviny složil tak, aby skryl název. Každý rok vyrábělo Dánsko miliony kilogramů másla, ale téměř všechno se nyní posílalo do Německa a Dánové ho těžko sháněli. Byl to typ zprávy, který se nikdy neobjevil v cenzurovaném povoleném tisku.

Známý plochý obrys ostrova se přiblížil. Byl skoro dvacet kilometrů dlouhý a přes půl druhého kilometru široký a na každém konci byla vesnice. Domky rybářů a kostel s farou tvořily starší vesnici na jižním konci. Tam byla také už dávno zrušená námořní škola, kterou Němci zabrali a změnili ji ve vojenskou základnu. Hotel a větší domy stály na severním konci. Mezi nimi pokrývaly ostrov většinou písečné duny a křoviny s několika stromy a nebyly tam žádné kopce, ale na západním pobřeží byla nádherná šestnáctikilometrová pláž.

Když se parníček blížil k molu na severní straně ostrova, na Haralda dopadlo několik kapek deště. Na pěkně oblečený pár tam čekal hotelový „taxík“ tažený koňmi. Na rybáře čekala manželka jednoho z nich s koňským povozem. Harald se rozhodl přejet na druhou stranu ostrova a domů jet po pláži, která měla tvrdě upěchovaný písek. Dokonce se používala k rychlostním testům závodních aut.

Byl na půli cesty z přístavu k hotelu, když mu došla pára. Používal benzinovou nádrž motorky jako nádrž na vodu, a teď si uvědomil, že není dostatečně velká. Bude muset sehnat dvacetilitrový soudek od oleje a vozit ho v sajdkáře.

Teď ale potřeboval vodu, aby se dopravil domů.

V dohledu byl jen jeden dům a naneštěstí patřil Axelu Flemmingovi. I přes vzájemnou rivalitu spolu Olufsenovi a Flemmingovi komunikovali. Všichni členové Flemmingovy rodiny chodili každou neděli do kostela a seděli společně vpředu. Axel byl dokonce diákonem. Ale Haralda stejně netěšila představa, že má znepřátelené Flemmingy žádat o pomoc. Zvažoval, že by šel skoro půl kilometru k dalšímu nejbližšímu stavení, ale pak usoudil, že by to byla hloupost. S povzdechem se vydal dlouhou příjezdovou cestou.

Než aby klepal na přední dveře, šel kolem domu ke stájím. Potěšilo ho, když viděl sluhu, jak zajíždí s fordem do garáže.

„Dobrý den, Gunnare,“ pozdravil Harald. „Smím si vzít trochu vody?“

Muž reagoval přátelsky. „Jen si posluž,“ nabídl. „Kohoutek je na dvoře.“

Harald našel vedle vodovodního kohoutku kbelík a naplnil ho. Pak se vrátil na silnici a nalil vodu do nádrže. Vypadalo to, že se mu podaří vyhnout setkání s někým z rodiny. Ale když vracel kbelík na dvůr, stál tam Peter Flemming.

Peter byl Axelův syn. Vysoký, domýšlivý, v dobře střiženém tvídovém obleku barvy ovesných vloček. Před hádkou mezi rodinami byli s Haraldovým bratrem Arnem nejlepší přátelé, a když dospívali, měli pověst dobyvatelů dívčích srdcí. Arne si dívky získával svým uličnickým šarmem a Peter střízlivým, vybraným chováním. Peter teď bydlel v Kodani, ale asi přijel domů na prázdninový víkend, usoudil Harald.

Peter četl Reality. Zvedl hlavu od novin a uviděl Haralda.

„Co ty tady děláš?“ zeptal se.

„Dobrý den, Petere, přišel jsem si pro vodu.“

„Předpokládám, že tohle svinstvo je tvoje.“

Harald si sáhl na kapsu a zděšeně si uvědomil, že mu noviny musely vypadnout, když se shýbal pro kbelík.

Peter pohyb zahlédl a pochopil. „Zřejmě ano,“ poznamenal. „Je ti známo, že můžeš jít do vězení už za to, že ty noviny máš u sebe?“

Poznámka o vězení nebyla prázdnou hrozbou. Peter byl policejní detektiv. Harald mu řekl: „Ve městě je čte každý.“ Snažil se, aby to znělo vzdorovitě, ale ve skutečnosti byl trochu vystrašený. Peter byl dost zlý, aby ho zatknul.

„Tady není Kodaň,“ pronesl vážně Peter.

Harald věděl, že Peter by uvítal možnost zostudit nějakého Olufsena. Ale přesto váhal. Harald měl dojem, že ví proč.

„Budeš vypadat jako blázen, když na Sande zatkneš školáka za to, co polovina obyvatelstva dělá veřejně. Zejména až se každý dozví, že jsi zaujatý proti mému otci.“

Bylo vidět, že Peter váhá mezi touhou Haralda ponížit a obavou, že se mu vysmějí. Nakonec řekl: „Nikdo nesmí porušovat zákony.“

„Čí zákony – naše, nebo ty německé?“

„Zákon je zákon.“

Harald začal pociťovat větší sebedůvěru. Peter by neargumentoval tak defenzivně, kdyby ho hodlal zatknout. „Říkáš to jen proto, že tvůj otec vydělává spoustu peněz tím, že si nacisté mohou užívat v jeho hotelu.“

Tím ťal do živého. Hotel byl populární u německých důstojníků, kteří měli na utrácení víc než Dánové. Petera to naštvalo a ostře mu odsekl: „Zatímco tvůj otec svým kázáním pobuřuje!“ To byla pravda; pastor kázal proti nacistům. Jeho oblíbené téma bylo „Ježíš byl Žid“. Peter pokračoval:

„Uvědomuje si vůbec, kolik malérů způsobí, jestli lidi pobouří?“

„Určitě. Zakladatel křesťanského náboženství byl sám něco jako buřič.“

„Nevykládej mi o náboženství. Já musím udržovat pořádek tady na zemi.“

„Čert vem pořádek, okupovali nás!“ V Haraldovi překypělo zklamání nad pokaženým večerem. „Jakým právem nám nacisté říkají, co máme dělat? Měli bychom celou tu svinskou bandu vykopat ze země!“

„Nesmíš Němce nenávidět – jsou to naši přátelé,“ prohlásil Peter pokryteckým tónem, který Haralda rozzuřil.

„Jak můžeš říct, že nenávidím Němce, ty blázne. Mám německé příbuzné.“ Pastorova sestra se provdala za úspěšného mladého dentistu z Hamburku, který v dvacátých letech přijel na Sande na dovolenou. Jejich dcera Monika byla první děvče, které kdy Harald políbil. Pak dodal: „Trpí od nacistů víc než my.“ Strýc Joachim byl Žid, a i když byl pokřťěn a starší své církve, Němci mu nařídili, že smí ošetřovat pouze Židy, a tím mu zničili praxi. Před rokem byl zatčen pro podezření, že ukrývá zásoby zlata, a byl poslán do zvláštní věznice, zvané Konzentrazionslager, v malém bavorském městě Dachau.

„Lidé si dělají problémy sami,“ pronesl Peter s výrazem muže znalého světa. „Tvůj otec neměl sestře nikdy dovolit, aby si vzala Žida.“ Hodil noviny na zem a odkráčel.

Zpočátku byl Harald příliš v šoku a nezmohl se na odpověď. Sehnul se a sebral své noviny. Potom řekl k zádům odcházejícího Petera: „Ty sám už začínáš mluvit jako nacista.“

Peter ho ignoroval, vešel kuchyňským vchodem a zabouchl dveře.

Harald cítil, že spor prohrál, což ho naštvalo, protože věděl, že to, co Peter řekl, bylo odporné.

Cestou zpátky k silnici začalo hustě pršet. Když došel k motorce, zjistil, že oheň pod kotlíkem vyhasl.

Pokoušel se oheň rozdělat. Zmačkal výtisk Reality, aby měl na podpal, a měl krabičku kvalitních zápalek, ale nevzal si s sebou dmychadlo, kterým rozfoukal oheň, když dnes vyjížděl. Po dvaceti minutách marných pokusů v dešti, sehnut nad ohništěm, to vzdal. Bude muset jít domů pěšky.

Zvedl si límec školního saka.

Tlačil motorku skoro kilometr k hotelu a nechal ji na malém parkovišti. Pak se vydal na cestu po pláži. V tomto ročním období, tři týdny po letním slunovratu, trvaly skandinávské večery až do jedenácti hodin. Ale dnes večer mraky zatemnily oblohu a hustý déšť ještě víc omezil viditelnost. Harald se držel okraje písečných dun, hledal cestu podle půdy pod nohama a zvuků moře v pravém uchu. Zanedlouho měl šaty tak prosáklé, že i kdyby domů plaval, nebyl by o nic mokřejší.

Byl to silný mladík a měl fyzickou kondici chrta, ale za dvě hodiny už byl unavený, prochladlý a mrzutý. Právě dorazil k plotu nové německé základny a uvědomil si, že bude muset jít podél něj další tři kilometry, aby dorazil k domovu, vzdálenému jen několik stovek metrů.

Kdyby byl odliv, pokračoval by po pláži. Ačkoliv byl vstup na tento pruh písku oficiálně zakázán, strážní by ho v tomto počasí nemohli spatřit. Ale byl příliv a plot už byl ve vodě. Napadlo ho, že by poslední úsek mohl přeplavat, ale okamžitě ten nápad pustil z hlavy. Jako každý v této rybářské komunitě měl Harald k moři velký respekt, a plavat v noci v tomto počasí, když už byl navíc vyčerpaný, by bylo nebezpečné.

Ale mohl přelézt plot.

Déšť trochu polevil, mezi mraky se s přestávkami objevovala čtvrtina měsíce a občas vrhala neurčité světlo na prosáklou krajinu. Harald viděl pletivo plotu, vysokého asi sto osmdesát centimetrů, nahoře ukončeného dvěma pásy ostnatého drátu, který vypadal impozantně, ale pro odhodlaného člověka v dobré fyzické kondici nebyl žádnou velkou překážkou. Necelých padesát metrů do vnitrozemí plot procházel houštinou zakrslých stromů a keřů, které ho zakrývaly. To by bylo místo na přelezení.

Věděl, co za plotem je. Loni v létě tu pracoval na staveništi jako dělník. Tehdy ještě nevěděl, že to má být vojenská základna. Stavitelé, firma z Kodaně, všem řekli, že to bude nová stanice pobřežní stráže. Možná by měli problémy s náborem pracovníků, kdyby jim řekli pravdu. Třeba Harald by vědomě pro nacisty nepracoval. Když už domy stály a plot byl natažen, všichni Dánové byli posláni pryč a přivezli sem Němce, aby nainstalovali zařízení. Ale Harald znal dispozice základny. Nepoužívanou námořní školu renovovali a na každou stranu postavili dvě nové budovy. Všechny domy byly postaveny dál od pláže, takže mohl základnu přejít a nepřiblížit se k nim. Navíc většinu pozemku na této straně pokrývaly nízké keře, které ho pomohou skrýt. Jen bude muset dát pozor na hlídky.

Našel cestu do houští, vylezl na plot, opatrně se přetáhl přes ostnatý drát na vrcholu, seskočil na druhou stranu a měkce dopadl na mokrý písek. Rozhlédl se kolem, snažil se zrakem proniknout temnotou a viděl pouze nejasné obrysy stromů. Budovy byly z dohledu, ale slyšel vzdálenou hudbu a občasný výbuch smíchu. Byla sobotní noc; možná si vojáci dopřáli několik piv, zatímco důstojníci večeřeli v hotelu Axela Flemminga.

Zamířil přes základnu, pohybuje se tak rychle, jak se v měnícím se světle měsíce odvážil; kde to šlo, zdržoval se v blízkosti keřů a orientoval se podle zvuků vln zprava a slabé hudby zleva. Minul vysokou konstrukci a ve tmě ji rozeznal jako věž se světlometem. V případě poplachu mohla být celá oblast ozářena, ale jinak byla celá základna zatemněna.

Nenadálý zvuk z levé strany ho zarazil. Přikrčil se a srdce se mu rozbušilo. Ohlédl se k domkům. Dveře byly otevřené a linulo se z nich světlo. Pak z nich vyšel voják a běžel přes prostor mezi domy; potom se otevřely další dveře v jiné budově a voják vběhl dovnitř.

Haraldovi se zklidnil tep.

Prodral se skupinou jehličnanů a slezl do prohlubně. Když se dostal až na její dno, spatřil jakousi konstrukci, tyčící se ve tmě proti obloze. Nerozeznal přesně, oč jde, ale nevzpomínal si, že by se na tomto místě něco stavělo. Když přišel blíž, uviděl zakřivenou betonovou zeď, vysokou asi jako on. Nad ní se něco pohybovalo a bylo slyšet hluboké hučení, jako od elektromotoru.

Tohle museli postavit Němci, až když propustili všechny místní dělníky. Nešlo mu do hlavy, proč tu stavbu nikdy neviděl z druhé strany plotu, a pak si uvědomil, že ji stromy a proláklina zakrývají ze všech stran, snad kromě pláže, a podél základny na ni byl vstup zakázán.

Když zvedl hlavu a snažil se rozeznat detaily, déšť mu narážel do tváře a bodal ho do očí. Ale byl příliš zvědavý, než aby šel dál. Na moment jasně zazářil měsíc. Přimhouřil oči a znovu se podíval. Nad okrouhlou zdí rozeznal nějakou kovovou nebo drátěnou mříž připomínající nadměrnou matraci, širokou tak čtyři metry. Celé zařízení rotovalo jako kolotoč, jedna otáčka trvala několik vteřin.

Haralda to upoutalo. Byl to přístroj, jaký ještě nikdy neviděl, a jako technika ho velice zaujal. Co to dělá? Proč se to otáčí? Zvuk mu říkal málo – byl to jen motor, který tou věcí otáčel. Byl si jist, že to není dělo, aspoň ne obvyklého druhu, protože tu nebyla žádná hlaveň. Odhadoval, že by to mohlo mít něco společného s rádiem.

Nedaleko někdo zakašlal.

Harald zareagoval instinktivně. Vyskočil, dosáhl rukama přes okraj zdi a vytáhl se nahoru. Vteřinu ležel na úzkém vrcholu a cítil se nebezpečně viditelný, potom se spustil na druhou stranu. Obával se, aby se nohama nezapletl do pohybujícího se zařízení, ale byl si skoro jistý, že kolem mechanismu bude chodníček, aby ho technici mohli udržovat, a po chvíli napětí ucítil pod nohama betonovou podlahu. Hučení bylo hlasitější a byl cítit olej ze stroje. Harald měl na jazyku zvláštní pachuť statické elektřiny.

Kdo to zakašlal? Předpokládal, že kolem přecházel strážný. Mužovy kroky se musely ztrácet v hluku vydávaném větrem a deštěm. Naštěstí překryl i zvuky, které vydával Harald, když se škrábal přes zeď. Ale co když ho hlídka zahlédla?

Přitiskl se k zakřivené vnitřní straně betonové stěny, těžce dýchal a čekal, až ho odhalí paprsek silné svítilny. Přemýšlel, co by se stalo, kdyby ho dopadli. Tady na venkově byli Němci docela přátelští. Většina z nich tu nemašírovala jako dobyvatelé, spíš se zdálo, že jim je trapné, že to tu mají na povel. Pravděpodobně by ho předali dánské policii. Nebyl si jistý, co by pak udělali poldové. Kdyby byl Peter Flemming součástí místní policie, určitě by se postaral, aby Harald trpěl co nejvíc, ale naštěstí byla jeho pracovištěm Kodaň. Čeho se Harald děsil víc než jakéhokoliv oficiálního trestu, byl hněv jeho otce. Už slyšel pastorův ironický výslech: „Ty jsi přelezl plot? V noci? Jen proto, aby sis zkrátil cestu domů? Protože pršelo?“

Ale žádné světlo na něj nedopadlo. Čekal a zíral na temnou hmotu aparátu před sebou. Měl dojem, že vidí silné kabely táhnoucí se z dolního okraje síťové mříže a ztrácející se ve tmě na vzdálené straně jámy. Říkal si, že to musí být nějaké zařízení na vysílání nebo příjem rádiových signálů.

Když uběhlo několik pomalých minut, byl si jistý, že strážný už šel dál. Vyhrabal se na vrchol zdi a pokoušel se skrz déšť něco zahlédnout. Na obou stranách konstrukce rozeznal dva menší temné stíny, ale nehýbaly se, a tak usoudil, že jsou součástí zařízení. Žádnou hlídku neviděl. Sklouzl po vnější zdi a znovu se vydal přes písečné duny.

Jednu chvíli, když měsíc zašel za hustý mrak, nastala naprostá tma a Harald vrazil přímo do dřevěné stěny. V šoku a na okamžik vylekaný vyrazil tlumenou kletbu. Hned si však uvědomil, že narazil do staré loděnice, která se používala v námořní škole. Byla teď opuštěná a Němci ji neopravili, patrně pro ni neměli použití. Chvilku zůstal stát a poslouchal, ale slyšel jen tlukot vlastního srdce. Šel dál.

K druhému plotu dorazil bez další nehody. Přelezl ho a zamířil k domovu.

Nejdřív přišel ke kostelu. Z dlouhé řady malých, čtvercových oken ve zdi obrácené k moři se linulo světlo. Překvapilo ho, že v tuto hodinu v sobotu večer je někdo v kostele. Nahlédl dovnitř.

Kostel by dlouhý a nízký. Při zvláštních příležitostech se do něj vešlo všech čtyři sta obyvatel ostrova, ale jen tak tak. Před dřevěnou kazatelnou stály řady lavic. Nebyl tam žádný oltář. Stěny byly holé, až na pár zarámovaných textů.

V otázce náboženství nebyli Dánové dogmatici a většina národa se hlásila k evangelickému luteránství. Avšak rybářské obyvatelstvo ostrova Sande se před sto lety nechalo obrátit na přísnější vyznání. Posledních třicet let udržoval Haraldův otec jejich víru, vlastním životem dával příklad nekompromisního puritánství, každý týden upevňoval správná předsevzetí kongregace kázáním o ohni pekelném a delikventy konfrontoval sám neodolatelnou svatostí pohledu svých modrých očí. Ale i přes takový zářný příklad nebyl jeho syn věřící. Harald chodil na bohoslužby, kdykoli byl doma, protože nechtěl zraňovat otcovy city, ale v srdci byl jiného přesvědčení. Na náboženství si ještě neudělal definitivní názor, ale věděl, že nevěří v boha malicherných příkazů a mstivých trestů.

Když nahlédl oknem, uslyšel hudbu. Jeho bratr Arne seděl u klavíru a tiše hrál džezovou melodii. Harald se potěšeně usmál. Arne přijel na svátky. Byl zábavný a inteligentní a oživí dlouhý víkend na faře.

Harald došel ke vchodu a vstoupil dovnitř. Arne se ani neohlédl a plynule přešel do náboženské melodie. Harald se ušklíbl. Arne slyšel, jak se otevřely dveře, a myslel si, že třeba přišel otec. Pastor neschvaloval džez a rozhodně by nesouhlasil, aby se hrál v jeho kostele. „To jsem jen já,“ řekl Harald.

Arne se otočil. Měl na sobě hnědou vojenskou uniformu. Byl o deset let starší než Harald a sloužil jako letecký instruktor v armádní letecké škole nedaleko Kodaně. Němci zarazili veškerou činnost dánské armády a letadla byla většinu času v hangárech, ale instruktoři měli povoleno dávat lekce létání na větroních.

„Jak jsem tě zahlédl koutkem oka, myslel jsem si, že jsi táta.“ Arne láskyplně přejel Haralda očima. „Čím dál víc vypadáš jako on.“

„Znamená to, že budu mít pleš?“

„Pravděpodobně.“

„A ty?“

„Já asi ne. Jsem po matce.“

Byla to pravda. Arne měl matčiny husté tmavé vlasy a oříškově hnědé oči. Harald byl po otci blondýn a zdědil také pronikavý pohled modrých očí, jímž pastor zastrašoval své ovečky. Harald i otec byli oba hodně vysocí a Arne se svými necelými sto osmdesáti centimetry proti nim vypadal malý.

„Musím ti něco zahrát,“ řekl Harald. Arne se zvedl ze stoličky a Harald si sedl ke klavíru. „Naučil jsem se to z desky, kterou někdo přinesl do školy. Ty znáš Madse Kirkea?“

„To je bratranec mého kolegy Poula.“

„Správně. Objevil jednoho amerického pianistu jménem Clarence Pine Top Smith.“ Harald zaváhal. „Co teď dělá táta?“

„Píše si zítřejší kázání.“

„To je dobře.“ Z fary, vzdálené od kostela asi pětačtyřicet metrů, nemohlo být piano slyšet a bylo nepravděpodobné, že by pastor přerušil přípravu a vydal se jen tak na procházku, zejména v tomto počasí. Harald začal hrát „Pine Top’s Boogie-Woogie“ a místnost se naplnila dráždivými harmoniemi amerického Jihu. Byl nadšený pianista, i když matka tvrdila, že má těžkou ruku. Nedokázal při hře sedět, tak se zvedl, odkopl stoličku, až ji převrátil, a hrál dál vestoje, nakláněje svou vytáhlou postavu nad klávesnici. Dělal tak víc chyb, ale zřejmě na nich moc nezáleželo, hlavně že udržoval strhující rytmus. Uhodil poslední akord a řekl: „That’s what I’m talkin’ about!”, zrovna jako Pine Top na desce.

Arne se zasmál. „To není špatný!“

„Měl bys slyšet originál.“

„Pojď se mnou ven na verandu. Chci si zakouřit.“ Harald se zvedl. „To se tátovi nebude líbit.“

„Je mi osmadvacet,“ řekl Arne. „Jsem příliš starý na to, abych si od otce nechal nařizovat, co mám dělat.“

„Souhlasím, ale co on?“

„Máš z něj strach?“

„Ovšem. Matka taky, a asi každý člověk na tomhle ostrově – i ty.“

Arne se ušklíbl. „Tak dobře, možná trochu jo.“

Stáli před kostelními dveřmi, chráněni před deštěm malým přístřeškem. Na druhé straně pruhu písečné půdy viděli temný stín fary. Z kosočtvercového okna, vsazeného do kuchyňských dveří, vycházelo světlo. Arne vytáhl cigarety.

„Ozvala se ti Hermia?“ zeptal se ho Harald. Arne byl zasnouben s Angličankou, kterou už neviděl víc než rok, od té doby, co Němci okupovali Dánsko.

Arne zavrtěl hlavou. „Pokoušel jsem se jí psát. Našel jsem adresu na britský konzulát v Göteborgu.“ Dánové směli posílat dopisy do Švédska, které bylo neutrální. „Na obálku jsem napsal jen adresu a neuvedl jsem, že to je konzulát. Myslel jsem, že to je dost chytrý nápad, ale cenzoři se nedají tak snadno oklamat. Můj velitel mi přinesl dopis zpátky a řekl, že jestli se o něco takového pokusím znova, půjdu před vojenský soud.“

Hermia se Haraldovi líbila. Některé z Arnových kamarádek byly… no, hloupé blondýny, ale Hermia měla mozek a kuráž. Při prvním seznámení z ní šel trochu strach, vypadala tak dramaticky a mluvila tak na rovinu; ale Harald si ji zamiloval, protože s ním jednala jako s mužem, ne s Arnovým o hodně mladším bratrem. A v plavkách byla senzačně svůdná. „Pořád ještě si ji chceš vzít?“

„Bože, ano – jestli žije. Možná ji v Londýně zabila bomba.“

„Musí to být těžké, když nic nevíš.“

Arne přikývl a pak řekl: „A co ty? Daří se?“

Harald pokrčil rameny. „Holky mého věku se nezajímají o kluky ze školy.“ Pronesl to zlehka, ale uvnitř ho to pořádně žralo. Párkrát už byl bolestně odmítnut.

„Zřejmě chtějí chodit s klukem, který za ně může utrácet prachy.“

„Právě. A ty mladší… o Velikonocích jsem se s jednou seznámil, s Birgit Claussenovou.“

„Claussenová? Z té loďařské rodiny v Morlunde?“

„Ano. Je hezká, ale je jí jen šestnáct a mluvit s ní byla strašná nuda.“

„To nevadí. Je to katolická rodina. Táta by s tím stejně nesouhlasil.“

„Já vím.“ Harald se zamračil. „Ovšem on je zvláštní. O Velikonocích kázal o snášenlivosti.“

„Je tolerantní asi jako kníže Vlad Napichovač.“ Arne odhodil nedopalek cigarety. „Pojďme si promluvit se starým tyranem.“

„Než půjdeme dovnitř…“

„Co?“

„Jak to jde v armádě?“

„Nevesele. Nemůžeme bránit vlastní zem a většinou nesmím létat.“

„Jak dlouho to může pokračovat?“

„Kdo ví? Možná navždy. Němci všude vítězí. Už nikdo neklade odpor, kromě Britů, a ti se drží jen na vlásku.“

Harald ztišil hlas, i když tam nebyl nikdo, kdo by poslouchal. „V Kodani určitě někdo musí připravovat odboj.“

Arne pokrčil rameny. „Kdyby ho někdo připravoval a já bych o tom věděl, stejně bych ti to nemohl říct, uznej.“ A než mohl Harald něco dodat, Arne se rozběhl deštěm ke světlu z kuchyně.

DRUHÁ KAPITOLA

Hermia Mountová se zdrceně dívala na svůj oběd – dvě spálené klobásy, hromádku řídké bramborové kaše a kopeček převařeného zelí – a toužebně zavzpomínala na bar na kodaňském nábřeží, kde podávali tři druhy sledě se salátem, nakládanou zeleninou, teplým chlebem a ležákem.

Vyrostla v Dánsku. Její otec byl britský diplomat, který většinu kariéry strávil ve skandinávských zemích. Hermia pracovala na britském velvyslanectví v Kodani, nejprve jako sekretářka, později jako asistentka námořního atašé, který byl ve skutečnosti členem MI6, tajné zpravodajské služby. Když otec zemřel a matka se vrátila do Londýna, Hermia v Dánsku zůstala, částečně kvůli práci, ale hlavně proto, že se zasnoubila s dánským pilotem Arnem Olufsenem.

Ale 9. dubna 1940 Dánsko napadl Hitler. Po čtyřech dnech plných obav odjela Hermia a skupina britských úředníků zvláštním diplomatickým vlakem, který je přes Německo dopravil k holandské hranici, a přes neutrální Holandsko cestovali dál až do Londýna.

Nyní, ve třiceti letech, byla Hermia zpravodajskou analytičkou a vedla dánskou sekci MI6. Spolu s většinou kolegů byla evakuována z londýnského ústředí na Broadway 54, nedaleko Buckinghamského paláce, do Bletchley Parku, rozsáhlého venkovského domu na okraji vesnice, osmdesát kilometrů severně od hlavního města.

Dřevěný montovaný barák, narychlo postavený na pozemku, sloužil jako kantýna. Hermia byla ráda, že unikla Blitzu, ale přála si, aby nějakým zázrakem evakuovali z Londýna také jednu z těch malých kouzelných italských či francouzských restaurací, aby se měla čeho najíst. Strčila si do úst trochu kaše a donutila se ji spolknout.

Aby zapomněla na chuť jídla, položila si vedle talíře dnešní Daily Express. Britové právě přišli ve Středozemním moři o Krétu. Express se to pokoušel prezentovat statečně a tvrdil, že bitva stála Hitlera osmnáct tisíc mužů, ale bylo deprimující, že šlo o další z dlouhé řady nacistických vítězství.

Když zvedla hlavu, spatřila, jak se k ní blíží menší muž asi v jejím věku; nesl si šálek čaje, kráčel rychle, ale viditelně kulhal. „Smím si k vám přisednout?“ zeptal se vesele a posadil se naproti ní, aniž počkal na odpověď. „Já jsem Digby Hoare. Vím, kdo jste vy.“

Zvedla obočí a poznamenala: „Jako doma.“

Ironický tón jejího hlasu zřejmě neměl žádný efekt. Řekl jen: „Děkuju.“

Jednou nebo dvakrát už ho tady zahlédla. I přes své kulhání působil energickým dojmem. Se svými nepoddajnými tmavými vlasy to nebyl žádný idol dívčích srdcí, ale měl hezké modré oči a jeho rysy byly příjemně drsné jako u Humphreyho Bogarta. Zeptala se ho: „V kterém jste oddělení?“

„Já vlastně pracuji v Londýně.“

Všimla si, že na otázku neodpověděl. Odstrčila talíř stranou. Zeptal se: „Vám to jídlo nechutná?“

„Vám ano?“

„Něco vám řeknu. Hovořil jsem s piloty, kteří byli sestřeleni nad Francií a dostali se domů. Máme pocit, že jsme vystaveni úsporným opatřením, ale vůbec nevíme, co to znamená. Frantíci umírají hladem. Když jsem vyslechl historky pilotů, všechno mi tady chutná.“

„Úspornost není omluvou pro mizerné vaření,“ odsekla ostře Hermia.

Zašklebil se. „Řekli mi, že jste trochu kousavá.“

„Co ještě vám řekli?“

„Že ovládáte stejně dobře angličtinu i dánštinu – a proto asi šéfujete dánské sekci.“

„Ne. Pravým důvodem je válka. Předtím se ještě žádná žena v MI6 nedostala přes funkci sekretářky-asistentky. Chyběly nám analytické mozky, chápete. Víc jsme se hodily pro domácnost a výchovu dětí. Ale co vypukla válka, ženské mozky prodělaly pozoruhodnou změnu a teď jsme schopné práce, kterou doposud zvládala pouze mužská mentalita.“

Přijal její sarkasmus s lehkým humorem. „Také jsem si toho všiml,“ poznamenal. „Pořád se dějí zázraky.“

„Proč se na mě vyptáváte?“

„Ze dvou důvodů. První je ten, že jste nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.“ Tentokrát už se neusmíval.

Podařilo se mu ji překvapit. Muži jí často neříkali, že je krásná. Možná pohledná, někdy půvabná, často imponující. Měla delší, oválný obličej, perfektně pravidelný, ale příliš prostě střižené tmavé vlasy, přivřené oči a moc velký nos, než aby byla krásná. Nemohla přijít na žádnou vtipnou repliku.

„Co je druhý důvod?“

Rozhlédl se na obě strany. U jejich stolu seděly dvě starší ženy, a i když si spolu povídaly, pravděpodobně také napůl naslouchaly Digbymu a Hermii. „Řeknu vám to za minutku,“ odpověděl. „Šla byste se mnou na flám?“

Znovu ji překvapil. „Cože?“

„Půjdete se mnou na rande?“

„Rozhodně ne.“

Chvilku se zdál být v rozpacích. Potom se mu vrátil úsměv a řekl: „Nešetřete mě – řekněte to na rovinu.“

Musela se usmát.

„Mohli bychom jít do kina,“ naléhal. „Nebo do hospody Shoulder of Mutton v Old Bletchley. Nebo tam i tam.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju vám,“ řekla pevně.

„Aha.“ Zdálo se, že ho ranila.

Myslel si, že ho odmítá kvůli jeho invaliditě? Spěšně se to pokusila napravit. „Jsem zasnoubená,“ řekla a ukázala mu prsten na levé ruce.

„Nevšiml jsem si.“

„Muži si toho nikdy nevšímají.“

„Kdo je ten šťastlivec?“

„Pilot v dánské armádě.“

„Předpokládám, že tam.“

„Pokud vím. Už rok od něj nemám žádnou zprávu.“

Dvě dámy odešly od stolu a Digbyho styl se změnil. Tvář mu zvážněla a hlas byl tichý, ale naléhavý. „Prosím, podívejte se na tohle.“ Vytáhl z kapsy list tenkého papíru a podal jí ho. Takové tenké listy už tady v Bletchley Parku viděla. Jak očekávala, byla to dešifrovaná verze nepřátelské rádiové zprávy.

„Předpokládám, že vám nemusím říkat, jak strašně tajné to je,“ poznamenal Digby.

„Nemusíte.“

„Myslím, že mluvíte německy i dánsky.“

Přikývla. „V Dánsku se všechny školní děti učí německy, stejně jako anglicky a latinsky.“ Chvíli zprávu studovala.

„Informace od Freyi?“

„Právě to nás mate. Není to německé slovo. Myslel jsem, že to může znamenat něco v jednom ze skandinávských jazyků.“

„Ano, svým způsobem,“ odvětila. „Freya je nordická bohyně – vlastně je to vikingská Venuše, bohyně lásky.“

„Á!“ Digby vypadal zamyšleně. „To už něco je, ale daleko nás to nedostane.“

„O co vlastně jde?“

„Přicházíme o příliš mnoho bombardérů.“

Hermia se zamračila. „Četla jsem v novinách o posledním velkém náletu – tvrdili, že to byl velký úspěch.“

Digby se na ni jen podíval.

„Aha, chápu. Vy neříkáte novinám pravdu.“ Nic neříkal.

„Vlastně celá má představa o bombardování vychází jen z propagandy,“ pokračovala. „Pravda je, že je to naprostá katastrofa.“ Vadilo jí, že pořád ještě neodporoval. „Proboha, kolik letadel jsme ztratili?“

„Padesát procent.“

„Panebože!“ Hermia odvrátila pohled. Napadlo ji, že někteří z těch pilotů také měli snoubenky. „Ale jestli to bude pokračovat…“

„Přesně tak.“

Znovu se podívala na dekódovanou zprávu. „Je Freya špion?“

„To mám za úkol zjistit.“

„Co můžu udělat já?“

„Říct mi víc o bohyni.“

Hermia zapátrala v paměti. Severské mýty probírali ve škole, ale to už bylo dávno. „Freya má zlatý náhrdelník, který je velmi vzácný. Dali jí ho čtyři skřítkové. Střeží ho hlídač bohů… myslím, že se jmenuje Heimdal.“

„Hlídač. To dává smysl.“

„Freya by mohl být špion, který má předem přístup k informacím o náletech.“

„Také by to mohl být přístroj na zjišťování přibližujících se letadel, ještě než jsou na dohled.“

„Slyšela jsem, že takové přístroje máme, ale netuším, jak fungují.“

„Jsou tři možné způsoby: infračervené paprsky, lidar a radar. Infračervené detektory sbírají paprsky vydávané horkým motorem letadla, nebo možná výfukem. Lidar je systém optických pulzů, vysílaných detekčním aparátem a odrážených od letadla. Radar je totéž s rádiovými signály.“

„Zrovna jsem si vzpomněla na něco jiného. Heimdal vidí ve dne v noci na sto mil.“

„Tím víc to vypadá na přístroj.“

„Právě to mě napadlo.“

Digby dopil čaj a zvedl se. „Když vás ještě něco napadne, dáte mi vědět?“

„Samozřejmě. Kde vás najdu?“

„V Downing Street 10.“

„Ó!“ To na ni udělalo dojem.

„Na shledanou.“

„Na shledanou,“ rozloučila se a sledovala, jak odchází.

Ještě chvíli zůstala sedět. Byl to rozhovor zajímavý z několika důvodů. Digby Hoare měl významné postavení. Sám ministerský předseda si musí dělat starosti kvůli ztrátám bombardérů. Bylo použití kódového jména Freya pouhá náhoda, nebo existuje nějaká vazba na Skandinávii?

Potěšilo ji, že ji Digby pozval na schůzku. I když neměla zájem o známost s jiným mužem, pozvání bylo milé.

Pohled na nesnědený oběd ji za chvíli začal deptat. Odnesla podnos ke stolu se špinavým nádobím a seškrábla obsah svého talíře do nádoby na zbytky. Potom odešla na toaletu. Když byla v kabince, slyšela, že vešla skupinka mladých žen a živě se bavily. Už chtěla vyjít ven, když jedna z nich řekla: „Ten Digby Hoare neztrácí čas. Je to ale rychlík.“ Hermia ztuhla s rukou na klice.

„Viděla jsem, jak vyjel po slečně Mountové,“ řekl starší hlas. „Musí být na kozy.“

Ostatní se zahihňaly. Hermia v kabince se nad touto narážkou na její štědře obdařenou postavu zamračila.

„Ale myslím, že ho utřela,“ řekla ta první.

„Ty bys to neudělala? Nemohla bych mít ráda muže s dřevěnou nohou.“

Třetí dívka promluvila se skotským přízvukem. „Zajímalo by mě, jestli si ji sundá, když tě šuká,“ řekla dívka a všechny se rozesmály.

Hermia už slyšela dost. Otevřela dveře, vyšla ven a řekla:

„Jestli to zjistím, dám vám vědět.“

Tři dívky tak šokovala, že zmlkly, a než se stačily vzpamatovat, Hermia odešla.

Vyšla z montované jídelny. Široký zelený trávník s cedry a rybníkem pro labutě byl zohyzděn baráky postavenými narychlo, aby bylo kam umístit stovky zaměstnanců z Londýna. Parkem se dostala k budově, nazdobenému viktoriánskému sídlu z červených cihel.

Vkročila do majestátního portálu a šla do své kanceláře v bývalých pokojích pro služebnictvo, maličké místnosti ve tvaru L, která asi bývala komorou na boty. Měla okénko příliš vysoko, aby z něj bylo vidět ven, takže celý den pracovala při umělém osvětlení. Na stole měla telefon a na vedlejším stolku psací stroj. Její předchůdce měl sekretářku, ale od žen se očekávalo, že si budou psát samy. Na stole našla balíček z Kodaně.

Po Hitlerově vpádu do Polska založila v Dánsku malou špionážní skupinu. Její hlavou byl přítel jejího snoubence, Poul Kirke. Vytvořil skupinu mladých mužů, kteří byli přesvědčeni, že i jejich malou zem obsadí větší soused a že jedinou cestou, jak bojovat za svobodu, je spolupracovat s Brity. Poul prohlásil, že skupina, která si dala jméno Noční strážci, nebudou žádní sabotéři ani atentátníci, ale budou předávat vojenské informace britské zpravodajské službě. Tento Hermiin úspěch – na ženu unikátní – jí dopomohl k povýšení na vedoucí dánské sekce.

Balíček obsahoval některé konkrétní výsledky její předvídavosti. Byla tam série hlášení o rozmístění německých vojenských jednotek v Dánsku, která již dešifrovací oddělení dekódovalo: o námořních základnách na centrálním ostrově Fyn; o námořním provozu v Kattegatu, mořské úžině oddělující Dánsko od Švédska; jména vysokých německých důstojníků v Kodani.

Byl tam také výtisk ilegálních novin nazvaných Reality. Ilegální tisk byl zatím jediným projevem odboje proti nacistům v Dánsku. Prolistovala je, přečetla si rozhořčený článek, že másla je nedostatek, protože se všechno odesílá do Německa.

Balíček byl propašován z Dánska prostředníkovi ve Švédsku, který ho předal pracovníkovi MI6 na britském vyslanectví ve Stockholmu. Prostředník také poslal zprávu, že předal výtisk Reality zpravodajské agentuře Reuters ve Stockholmu. Hermia se zamračila. Na první pohled se zdálo, že dělat publicitu zprávám o podmínkách za okupace je dobrý nápad, ale nelíbilo se jí, že agenti směšují špionáž s jinou prací. Akce odboje by mohla přilákat pozornost úřadů ke špionovi, který by jinak mohl nepozorovaně pracovat celá léta.

Myšlenka na Noční strážce jí bolestně připomněla snoubence. Arne ke skupině nepatřil. Povahově se na to nehodil. Milovala ho pro jeho nenucenou joie de vivre. Dokázal ji uvolnit, zejména v posteli. Ale bezstarostný a lehkovážný muž, který nemá hlavu na obyčejné detaily, nebyl typ pro tajnou činnost. Ve chvilkách upřímnosti si přiznávala, že si ani není jistá, jestli by na to měl odvahu. Měl velkou kuráž na lyžařských svazích – seznámili se na horách v Norsku, kde Arne byl jediný lepší lyžař než ona sama –, ale nebyla si jistá, jak by se vypořádal s rafinovanějším nebezpečím špionážních operací.

Zvažovala, že mu pošle vzkaz prostřednictvím Nočních strážců. Poul Kirke pracoval v letecké škole, a jestli tam Arne stále je, musí se vídat každý den. Bylo by ostudně neprofesionální využít špionážní sítě k soukromé komunikaci, ale to jí nebránilo. Určitě by byla odhalena, protože její zprávy museli kódovat šifranti, ale ani to by ji neodradilo. Zabránilo jí nebezpečí, jemuž by vystavila Arna. Tajné vzkazy by mohly padnout do rukou nepřítele. Šifra, kterou používala MI6, byl primitivní kód založený na básni, pozůstatek z mírových časů, a mohla být snadno rozluštěna. Kdyby se Arnovo jméno objevilo ve zprávě britské rozvědky pro dánské špiony, pravděpodobně by ho to stálo život. Kdyby po něm pátrala, mohlo by to pro něj znamenat rozsudek smrti. A tak seděla ve své komůrce na boty a trápila se.

Sestavila zprávu pro švédského prostředníka, v níž mu sdělila, ať se neplete do propagandistické války a drží se své práce kurýra. Potom naťukala hlášení svému šéfovi, se všemi vojenskými informacemi obsaženými v balíčku, s průklepy ostatním oddělením.

Ve čtyři hodiny odešla. Měla ještě další práci a hodlala se vrátit na pár hodin večer, ale teď musela jít s matkou na svačinu.

Margaret Mountová bydlela v malém domku v Chelsea. Když Hermiin otec zemřel před padesátkou na rakovinu, matka začala bydlet s Elizabeth, neprovdanou kamarádkou ze školy. Říkaly si Mags a Bets, jako kdysi v pubertě. Dneska obě přijely vlakem do Bletchley, aby zkontrolovaly, jak Hermia bydlí.

Spěchala vesnicí do ulice, kde si pronajala pokoj. Mags a Bets seděly v salonku a povídaly si s její domácí, paní Bevanovou. Hermiina matka měla na sobě uniformu řidičky ambulance, byla v kalhotách a s čapkou. Bets byla pohledná padesátnice v květovaných šatech s krátkými rukávy. Hermia matku objala a Bets dala pusu na tvář. S Bets se nikdy nesblížily a Hermia ji někdy podezírala, že žárlí, jak k sobě s matkou mají blízko. Odvedla si je nahoru. Bets se dívala úkosem na bezvýrazný pokoj s úzkou postelí, ale Hermiina matka upřímně řekla: „Na válku to přece není špatné.“

„Moc času tady netrávím,“ lhala Hermia. Ve skutečnosti tu trávila dlouhé, osamělé večery četbou a poslechem rádia.

Zapálila plynový vařič, aby udělala čaj, a nakrájela malý dort, který pro tuto příležitost koupila.

Matka se zeptala: „Arne se ti patrně neozval?“

„Ne. Psala jsem mu přes britské vyslanectví ve Stockholmu a dopis mu poslali, ale odpověď jsem nedostala, takže ani nevím, jestli ho dostal.“

„Ach jo.“

„Ráda bych se s ním seznámila,“ podotkla Bets. „Jaký je?“ Hermii napadlo, že když se zamilovala do Arna, bylo to jako sjezd na lyžích: na začátku malé postrčení, náhlé zrychlení a pak, než na to byla připravena, vzrušující pocit, jako když se člověk řítí krkolomnou rychlostí po sjezdovce a není schopen zastavit. Ale jak to vysvětlit? „Vypadá jako filmová hvězda, je skvělý sportovec a má šarm Ira, ale v tom to není,“ začala Hermia. „Prostě je příjemné s ním být. Ať se stane cokoliv, on se směje. Někdy se naštvu, i když nikdy ne na něj, a on se na mne usměje a řekne: ‚Žádná není jako ty, Hermie, přísahám.‘ Bože, jak se mi po něm stýská.“ Bojovala se slzami.

Matka věcně poznamenala: „Už se do tebe zamilovalo hodně mužů, ale moc jich s tebou nevydrželo.“ Magsin styl konverzace byl stejně přímý jako Hermiin. „Mělas mu přibít nohu k podlaze, když to ještě šlo.“

Hermia změnila téma a zeptala se jich na Blitz. Bets trávila nálety pod kuchyňským stolem, ale Mags jezdila se sanitkou mezi bombami. Matka byla vždy úžasná žena, až trochu příliš přímá a málo taktní na manželku diplomata, ale válka v ní probudila sílu a odvahu; stejně jako rozvědka, jíž se náhle nedostávalo mužů, dovolila Hermii, aby se projevila. „Luftwaffe to nemůže provádět věčně,“ prohlásila Mags.

„Nemá přece nekonečnou zásobu letadel a pilotů. Budou-li naše bombardéry drtit německý průmysl, musí to mít nakonec nějaký efekt.“

„Mezitím ovšem nevinné německé ženy a děti trpí stejně jako my,“ prohlásila Bets.

„Já vím,“ řekla Mags, „ale to je válka.“

Hermia si vzpomněla na rozhovor s Digbym Hoarem. Lidé jako Mags a Bets si představovali, že britské bombardování nacisty ničí. Bylo dobře, že neměli ani tušení, že Němci sestřelují polovinu britských bombardérů. Kdyby lidé znali pravdu, možná by se vzdali.

Mags začala vyprávět dlouhou historku o tom, jak z hořící budovy zachránila psa, a Hermia poslouchala jen na půl ucha. Myslela přitom na Digbyho. Jestli byla Freya nějaký přístroj a Němci ho používali k ochraně hranic, možná že je v Dánsku. Může udělat něco, aby se na to přišlo? Digby řekl, že to zařízení může vysílat nějaký paprsek, buď optické pulzy, nebo rádiové vlny. Takové vysílání by mělo být zjistitelné. Snad by mohli něco udělat její Noční strážci.

Ten nápad ji začínal vzrušovat. Mohla by poslat zprávu Nočním strážcům. Ale nejdříve potřebovala víc informací. Rozhodla se, že na tom začne pracovat ještě dnes večer, jakmile vyprovodí Mags a Bets k vlaku.

Začala být netrpělivá, kdy už půjdou. „Ještě kousek dortu, máti?“ zeptala se.

TŘETÍ KAPITOLA

Internátní škola Jansborg Skole byla tři sta let stará a byla na to pyšná.

Původně se škola skládala z kostela a jednoho domu, kde chlapci jedli, spali a učili se. Nyní to byl komplex starých a nových budov z červených cihel. Knihovna, svého času nejlepší v Dánsku, byla samostatná budova, velká jako kostel. Vědecké laboratoře, moderní pokoje, marodka a tělocvična byly v přestavěné stodole.

Harald Olufsen šel z jídelny do tělocvičny. Bylo zrovna poledne a chlapci právě dojedli oběd – sendvič se studeným vepřovým a kyselými okurkami, který si každý připravil sám, stejné jídlo, jaké se podávalo každou středu celých sedm let, co byl v této škole.

Podle jeho názoru bylo hloupé být hrdý na to, že je škola tak stará. Když učitelé s úctou promlouvali o historii školy, připomínalo mu to ženy starých rybářů na Sande, které s oblibou a s diskrétním úsměvem říkaly: „Mně je už přes sedmdesát,“ jako by to byl nějaký úspěch.

Když šel kolem ředitelova domku, paní ředitelová vyšla ven a usmála se na něj. „Dobré ráno, Mio,“ pozdravil zdvořile. Řediteli se vždycky říkalo Heis, což je ve starořečtině číslice jedna, a jeho manželce se proto říkalo Mia, ženským tvarem téhož řeckého slova. Škola přestala vyučovat řečtinu před pěti lety, ale tradice je tradice.

„Něco nového, Haralde?“ zeptala se.

Harald měl amatérsky vyrobené rádio, na němž se dalo chytit BBC. „Iráčtí povstalci byli poraženi,“ odvětil. „Britové vstoupili do Bagdádu.“

„Britské vítězství,“ poznamenala. „To je změna.“

Mia byla prostá žena s neatraktivní tváří a matnými hnědými vlasy, vždycky oblečená v neforemných šatech, ale byla jedna ze dvou žen ve škole a chlapci neustále spekulovali o tom, jak asi vypadá nahá. Harald si říkal, jestli někdy přestane být posedlý sexem. Teoreticky byl přesvědčen, že když člověk spí s manželkou každou noc mnoho let, musí si na to zvyknout, a dokonce ho to může nudit, ale prostě si to neuměl představit.

Na rozvrhu teď byly dvě hodiny matiky, ale dnes měli návštěvu. Byl to Svend Agger, kdysi student této školy, který teď zastupoval své rodné město v Rigsdagu, zemském parlamentu. Celá škola si ho měla poslechnout v tělocvičně, jediné místnosti dost velké, aby se tam vešlo všech 120 chlapců. Harald by byl dal přednost matematice.

Už si nevzpomínal, kdy přesně ho učení začalo zajímat. Jako malý považoval každou hodinu ve škole za hrozné vyrušení, odvádějící ho od důležitých věcí, jako třeba stavění přehrad na potůčcích a budování přístřešků na stromech. Kolem čtrnáctého roku začal téměř nepozorovaně zjišťovat, že mu fyzika a chemie poskytují větší vzrušení než hra v lese. Nadchlo ho zjištění, že vynálezcem kvantové fyziky byl dánský vědec, Niels Bohr. Bohrova interpretace periodické tabulky prvků, vysvětlující chemické reakce atomovou strukturou zúčastněných prvků, Haraldovi připadala jako božské zjevení, zásadní a hluboce uspokojující popis, z čeho je vlastně vytvořen vesmír. Zbožňoval Bohra stejně, jako ostatní chlapci obdivovali Kaje Hansena – „Malého Kaje“ – fotbalistu, který hrál středního útočníka v mužstvu B93 København. Harald se přihlásil ke studiu fyziky na Kodaňské univerzitě, kde byl Bohr ředitelem Ústavu teoretické fyziky.