SKUTEČNÁ

Copyright © Petra Nesvačilová, 2021

Illustrations © Michal Bačák, 2021

Fotografie autorky © Iva Haj

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4606-1

Knihu věnuji

mamce & taťkovi

s láskou.

Tohle je kniha, kterou jsem psala

nejdříve pro sebe, dále pro mé budoucí,

a teď je i pro Vás.

Na dlouhé cesty vlakem, smutné noci,

brzká nevyspalá rána, je tu, abyste věděli,

že nejste sami, že Vás vždycky někdo má rád,

že láska existuje a že vy jste skvělí!

O mně, abyste věděli, že:

 Mám ráda, když si věci můžu shrnout do bodů. Je to pro mě životně důležité. Mám ráda přehled. Logiku a přesnost. Vše, co sama vlastně neobsahuju, ale strašně ráda se k tomu přibližuju. Prý jsem praktická. Někdy ano a někdy ne. Záleží na situaci. Ale nandávat zimní řetězy umím. Podélně parkovat ne.
Jednou přede mnou i za mnou byla naštosovaná fronta aut, asi po dvaceti minutách parkování a nervovém skorozhroucení jsem několikrát s úsměvem poprosila náhodné chodce, kteří moje auto podélně zaparkovali do minuty. Tento moment beru jako vrchol své praktičnosti.

  Jsem velmi často zasněná. V podstatě velikou část svého života trávím v zasněnosti a v bilanci, zvlášť v určitých situacích. No v určitých… Hlavně když se něco nepovede, nebo se naopak něco rodí. Díky tomu ani nepotřebuju číst beletrii a přednost dávám spíš historickým textům, životopisům a psychologickým nebo filozofickým knihám, které se noří do hlubin. Protože i já se ráda nořím.

  Miluju zlato.

  Mám závislost na čokoládě. Žádnou doma nechci mít, jelikož když ji mám, tak ji za chvilku zas nemám a nemůžu si dovolit život strávit v posilovně.

  Přes zimu trávím víkendy na běžkách a na horách v lyžákách.

  Vím, že zatím to není moc horké, co se přiznání týká, ale berte to jako rozjezd. Abych byla upřímná, je také velmi pravděpodobné, že se více nedozvíte.

  Nesnáším léto. Nebaví mě to vedro, mám ho ráda jedině u moře. Všichni jsou někde u vody nebo na chalupě a já musím pracovat. A když se vydám na tu chalupu nebo k vodě, tak mám výčitky, že nepracuju. Léto je na mě zkrátka až moc nesoustředěné. Ale ráda se v létě koukám za jízdy z okna. Otevřu si okýnko. A koukám, jak je všechno sytě zelené a prozářené sluncem. Takže ne všechno na  létě je tak hrozné. Možná bych se do něj nakonec mohla i zamilovat – jen si ho musím líp zorganizovat.

  Jednou se mi líbil jeden kluk, náhodně jsem na něj narazila na ulici. Pozorovala jsem ho, on mě neviděl. Napětím a nervozitou se mi zvýšil tep.
Najednou změnil směr chůze a namířil si to ke mně. Bože! Lekla jsem se. Musela jsem se rychle schovat, nechtěla jsem se s ním potkat. Vylezla jsem na popelnice, které byly podél ulice za starým železným plechem. Měla jsem krátké koktejlové šaty a podpatky.
Myslela jsem, že mě tam neuvidí. Raději jsem si svou neviditelnost pojistila tím, že jsem si dala ruku přes oči. Věřila jsem, že když si budu myslet, že tam nejsem, neuvidí mě.
Uviděl mě.
Nechápaje se mě zeptal, co tam dělám.
Já stále dělala, že nic. Stále jsem věřila, že nejsem vidět.
Tak to mi nevyšlo. Sakra!
Ve zmatku jsem rychle seskočila a utekla. Dodnes o tom nerada mluvím.
Ten kluk neměl smysl pro humor. On si to pamatuje. Měl mě totiž rád.
Nebojte, je to příběh z puberty, ta doba je dávno pryč. Na popelnice už nelezu.

Prý chodím pomalu, ale jsem schopná nachodit spoustu kilometrů. Pozoruju okolí a kolikrát si představuju, jak by se dané baráky mohly opravit. Jsem takový vnitřní architekt. Například plán Prahy mám perfektně vymyšlený. Možná proto chodím pomalu. Stavím přece baráky!

  Gympl jsem dostudovala díky kamarádovi Jurovi. Má puberta byla náročnější, takové rebelství bez příčiny. Profesory, kteří uráželi studenty pouze ze své potřeby a pozice, jsem přehlížela až tak, že jsem nechodila na jejich předměty. Ano, nebylo to nejlepší řešení. Mně tenkrát přišlo skvělé, ale naši s tím měli trochu problém… A tak když jsem své „rebelství“ aplikovala na profesory na jednom gymplu, bylo lepší přestoupit na jiný. A v tom mě podpořil a hlavně se za mě přimluvil Jura a jeho maminka! Takže díky Jurovi jsem vystudovala nejtěžší gympl. Úspěšně! Seděli jsme spolu v lavici. Učili se na maturitu. Chodili spolu na dramatický kroužek. Dokonce hrál v mé první divadelní hře. Od té doby jsem nenapsala žádnou další a ani žádnou nerežírovala. Ale ona se fakt povedla! On mi říkal Stello, já jemu Menšíku. Juro, dík! (To sem píšu, protože doufám, že si to přečteš.)

 Mám velikou rodinu, která ráda slaví! A je skvělá! Je to můj malý Balkán na jihu Čech.

  Takže nikoho nepřekvapí, že i já miluju oslavy! Strašně ráda dělám oslavy svých narozenin a vůbec nejraději mám, když mi někdo uspořádá tajnou oslavu. Jednu tajnou jsem si kdysi zorganizovala sama pro sebe. Ano, jde to.

 Měla bych mít krizi třicátníků, pak čtyřicátníků a chystajících se padesátníků. Jsem na ně zvědavá. Možná ji už mám, možná mám už všechny krize. A možná ne. Já vlastně největší krizi měla, když mi bylo čtrnáct let, to jsem si přála, ať už mi je šestnáct. Líbil se mi totiž kluk, kterýmu bylo sedmnáct, nevšímal si mě, protože jsem pro něj byla dítě. Dnes ho chápu. A tehdy jsem se rozhodla, že si krize v tomto duchu nemůžu dovolit, nemám na ně čas.

 Jsem někdy netrpělivá. Nebaví mě čekat. Ani na tramvaj. Tak jdu raději pěšky.

  Na druhou stranu, někdy si ráda chvilku počkám. A na  dobré věci se musí počkat, tak čekám třeba na procházce nebo v kavárně a opakuju si: Na dobré věci se musí počkat! To je snad nejhorší pravidlo pro nás netrpělivce.

  Miluju hlavní role. Mám pocit, že mi nejvíce sluší.

  A stojím si za tím! A myslím u toho na pokoru.

Jsem ráda, že jsem vystudovala na FAMU dokument, můžu se obsazovat do svých dokumentů.

Když nad tím tak uvažuju, hrála jsem skoro ve všech svých dokumentech.

Náhoda! Ta prý neexistuje.

Jsem ráda, že hraju v divadle a ve filmech! Miluju to!

To sem musím taky napsat!

Neumím hrát tenis! Vůbec mi to nejde! Ani šipky. Šipky jsou pro mě taková blbost. Ale tenis, ten musím zlepšit. (Šipky jsou pro mě blbost, protože se nedokážu trefit.)

Nebaví mě pít alkohol. Jenom někdy, tak dvakrát do roka. A když, tak slivovici. Namlouvám si, že je zdravá a bio, protože je ze švestek. Často si lidé myslí, že piju, ale já se jenom naladím a s tím vydržím do rána. Když je sranda! A když není, tak odcházím po anglicku, a to tak, že všem osobně řeknu, že teda odcházím, ale loučit se nebudeme, že jdu po anglicku. Vím, nemá to moc logiku… Ale v mým světě to logický je. Některé věci prostě nejdou popsat, pojmenovat či vysvětlit, je to jen pocit a vy víte, že je správný.

Někdy se neumím přesně vyjádřit… tak nějak tápu… a dlouho hledám slova, abych přesně řekla například o čem ten a ten film je či co cítím. Já mám ráda přesnost. A hledání přesných slov je pro mě určitá zodpovědnost. Když tu přesnost najdu, cítím radostné chvění!

Občas se mi stane, že řeknu slovo, o kterém jsem přesvědčená, že existuje, ale ono ve skutečnosti neexistuje. Mám to po mamince. Uf, nejsem v tom sama. Je to genetické.

Mám dobrou rodinu a dobré přátele!

Když mám strach nebo na mě někdo vyvíjí nátlak či jsem nervózní, začnu špatně vyslovovat, koktat, převrátím slovosled, anebo úplně ztichnu. Dost u toho trpím. Ale umím to maskovat, teda aspoň já si to myslím.

Do osmnácti jsem zvládla přeplavat celý bazén pod vodou na jeden nádech. Je to nejoblíbenější historka mého táty, který je na mě za to pyšný dodnes. Na dovolených v hotelových resortech jsem tím vždycky všem vytřela zrak. Mám prý silné plíce. V dětství mě chtěli do závodního plaveckého oddílu. Taťka to zakázal, abych neměla plavecká ramena. Jsem za to ráda. Děkuju, tati!

Umím dobře vařit! Ale opravdu! Dělám skvělou svíčkovou, rajskou, zelňačku, dá se říct, že cokoliv!

A těším se na zimu! Už i na to léto!

Všechno si zapisuju, mám pocit, že jakýkoliv příběh, detail, situace je na záznam. Všechno hned vidím jako obraz. Žije to ve mně.

Vydrželi jste číst až sem? Gratuluju! Vítejte v mém světě.

Kvásek, droždí
a nová doba

A takhle to celé začalo!

Na chvíli se zastavil svět.

Procházela jsem vylidněnými ulicemi, kdy život v nich udržovala auta, co zásobovala místní potraviny, či lidé bez domova. Jinak prázdno. Jak zvláštní doba.

V první moment mi to přišlo nemožné. Jak se může zastavit svět? Jak se to stane? Nenašla jsem v sobě ani jednu odpověď. Je to prý první vlna a ve mně je zmatek. Měla jsem i strach a pocit úzkosti.

Celá moje rodina se různě poskládala, tak abychom byli co nejdál od sebe, ale zároveň spolu. Naštěstí nás držel nad vodou telefon, maily a esemesky.

Největší úspěch byl, když moderní technologie ovládla i moje mamka, která přesto nepochopila podstatu videohovoru a pokaždé si telefon dala k uchu. Musí se nechat, že měla vždy skvělý účes. Nakonec jsme to zvládly a každý den probíraly sázení květin i jídlo. Udržovaly jsme společně dobrou náladu, abychom co nejméně podléhaly dění kolem.

Tak tohle je možná začátek nového života, pomyslela jsem si.

Divadla zavřená, zrušená natáčení, všechna práce zastavená. Alespoň káva zůstala, jediná jistota.

Druhou se stalo moje krásné veliké okno, když jsem z něj vykoukla, pomalu začínalo jaro. Na ten krásný výhled jsem dočista zapomněla. A nakolik dalších věcí? Vše pučelo a každý den byl slyšet zpěv houfujících se ptáků, kterých se to jakoby netýkalo. Záviděla jsem jim, s jakou lehkostí venku poletují.

A ano, tak začal nový život.

Uvědomovala jsem si, že jedině přijetí situace může naplnit mé dny. Tolik prostoru pro mě samotnou a pro moji rodinu a blízké jsem snad do té doby nikdy neměla. Klid a ticho. To se neslo všude kolem, občas ho zpestřovaly zmíněné telefonáty. Snad nikdy jsem si tak často netelefonovala s mamkou, sestřenicí Míšou a s celou rodinou jako v téhle podivné době. Všechny různé FaceTime, Zoom večírky byly novým životem, on-line životem.

Vždycky je to podobné, s každou novou krizí se člověk dostane blíž k sobě a začne vnímat to, co doopravdy má. Tedy pokud zdolá ten obrovský strmý kopec jménem strach.

Já jsem ze strachu upekla poprvé v životě vlastní chleba. Všichni ho pekli, tak jsem si řekla, že to taky zkusím.

Dlouhá léta jsem na to myslela, ale nikdy jsem to neudělala, ani nevím proč, možná jsem si na něj netroufla, nebo na to nebyl čas.

Až teď! Ten proces byl fascinující.

Pekla jsem ho několik hodin, s různými přestávkami, dokonce jsem spletla postup. Takže místo toho, aby bylo těsto v teple, jsem ho dala do ledničky. No, je pravdou, že to bylo kolem druhé hodiny ráno. Když jsem si tu chybu uvědomila, hrklo ve mně! Vypadalo to, že je celá práce zmařená, naštěstí jsem ale měla velmi praktický nápad.

Zabalila jsem ho do svého exkluzivního kožichu a dala k topení, aby se těsto zahřálo. Já v pyžamu a těsto v leopardím kožichu. Byla to taková výměna stráží. Dobré na tom bylo, že jsem ten kožich, alespoň jednou v tom roce, vytáhla ze skříně. O svoji sezónu nepřišel.

A světe div se, i přes karamboly jsem po upečení z trouby vytáhla chleba. Ano, cítila jsem se jako znovuzrozená.

Přišla jsem si jako žena všech žen, jako bohyně a královna.

Už upeču chleba a vím, že vždy nasytím svého manžela a děti. Byla jsem jak medvědice s leopardím kožichem!

Ta euforie se nedala zastavit, tak jsem pekla dál a dál. Dokonce jsem si vymýšlela své vlastní příchutě. Bylo to tak kreativní. Nacpala jsem do chleba všechna zrušená představení a natáčení.

Na vychladnutí jsem chleba dávala do keramické ošatky, kterou mám po prababičce z chalupy. Z mé milované chalupy. Vzpomněla jsem si díky ní na prázdniny v dětství.

Na ten pocit klidné radosti.

Přesně na ten pocit, kdy vše bylo úplné a mělo svůj smysl. A vše bylo, jak má být. Pamatujete si to i vy? Ten pocit?

Protože v dětství, na prázdninách u babičky a dědy, se nikam nespěchalo. Dalekosáhlé cíle neexistovaly, vše bylo soustředěné na tady a teď.

Důležité bylo dojet k rybníku, hrát s kluky prší, ukázat kotrmelce pod vodou, opalovat se na lehátku, sníst rohlík s taveňákem, přečíst knihu, i když tolik nečtete, stihnout večeři a přemluvit všechny dospělý v chalupě, že můžu večer ven s holkama na hřiště ne do půl deváté, ale do devíti, většinou tam byli totiž i kluci.

A když se mi povedlo vyrazit na večerní vycházku, vzala jsem si na sebe potají mikinu staršího bráchy. Bráchovy mikiny byly super. Dnes by se jim říkalo „oversize“, styl něco mezi „punkem“ a „street“. Prostě jsem se cítila „cool“.

Samozřejmě to neměl rád. Dodnes si na to mé kradení mikin občas vzpomene, ale v hloubi duše asi věděl, že jsem si jenom přála být dospělá jako on.

Každopádně jsem nasedla na staré kolo značky Favorit po tátovi a frčela jsem na fotbalové hřiště. Po cestě jsem potkávala vůni ohňů a pečících se buřtů. V poli jsem slyšela cikády.

A kolikrát jsem se zastavila a nadechla se z plných plic, abych nasála vůni obilí. Právě období před sklizní mi totiž vonělo jako prázdniny.

Dodnes, když jedu někam autem, občas zastavím u pole a nadechnu se, abych zase cítila prázdniny. Je to vzpomínka, kterou jsem si pečlivě uložila.

Při vyndávání chleba z prababiččiny ošatky jsem si uvědomila, že tyto prázdniny vzhledem k situaci nejspíš strávím na chalupě.

A hezky zpomalím, protože ono se vůbec nic nestane.

A prostě si jen tak budu a svou novou láskou budu já sama a to, že žiju tak, abych nezapomínala na to nejdůležitější. Na prázdniny u rybníka a na to, ať jsme všichni zdraví, že podstatné je to, že jsme. Teď a tady! Kdo ví, možná se o prázdninách naučím i marmeládu. Malinovou, protože jen ta mi chutná. A buchty s mákem. A upeču další chleba.

Jak je důležité vzpomenout si na to, co nám dělá dobře, i když se zastaví svět. Někdy je to jediná naděje.

I film je moje
platonická…

Moje letní lásky měly různé fáze.

Z dětství si nejvíce pamatuju kluka, který mě zaujal básní, co mi složil. Zněla takto: „Jméno Petra je tak krásný, nakreslím ho na oblázky, na ty jemné kamínky, profouknu Ti bubínky, ty nepatříš do duhy mezi tamty obludy.“ Ten kluk se jmenoval Marek. Básničku mi nechal smotanou provázkem u nás ve schránce na chalupě. Byla to krásná platonická láska. Jezdili jsme spolu na kole a k večeru mě vozil na voru, který sestavil z PET lahví.

Vlastně všechny lásky v dětství byly platonické. Až později to přerostlo do vztahů, mám pocit, že se dodnes učím, jak na ně. Někde jsem četla, že láska je stav bytí. Myslím na to často.

Hlavně v momentech, kdy se tak nějak v těch věcech plácám. Ten zmatek je tísnivý, nic nepřichází, žádné znamení, žádné rozhodnutí, prostě nic. A tak to mám i se svými filmy. Vždycky přijde fáze, kdy nevím, jak dál. Mám pocit, že nevidím a neslyším. Myslím u toho na Tarantina a Hitchcocka a říkám si: „Ty jo, jak to všechno natočili…“ Chodím schoulená do střižny, kde se tvářím naprosto připraveně, ale vím, že z mojí strany je to jen způsob, jak přežít. Nejhorší na tom je ten svízelný pocit, že to nemá konce.

Jediné, co mě v těch chvílích zachraňuje, je vědomí, že film je taky taková má platonická láska. Jistý druh bezpečí, protože vím, jaký vztah k němu mám a co pro mě znamená. A že to byla láska na první pohled. Zaujal mě svojí velkorysostí, svobodou a křehkou sílou. Jak umí v lidech žít i několik let a nést hodnoty, které považuju za důležité. Rozpouští bolesti, které si jako divák můžu odžít, nebo mi připomene pocity, které mám hluboko ukryté. Stojí při mně a já při něm. Ač místo voru jezdíme společně po záběrech, které buď fungují, nebo se vyhazují. Což je někdy veliká bolest. Natočíte situaci, která je podle vás skvělá, ale do celku se nehodí. To potom opravdu prožívám muka a vymýšlím všechny možné důvody, proč to tam má zůstat. Nakonec to jde pryč. Jezdím pak na kole a smiřuju se s tím.