PŘÍLIV A ODLIV

IKAR

DIE VIER GEZEITEN

Copyright © 2021 byBastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de

Jacket Illusstration © by plainpicture/Hartmann + Beese

Translation © 2022 by Zlata Kufnerová

ISBN  978-80-249-4705-1

Památce Udy Albersové

(1946–1977)

Juist, 28. září 1978

Milý deníku,

během 90 minut budu mrtvá. Příliv je vždycky přesný. Voda mi nejdřív zalije kotníky, pak kolena a stehna. A zatímco bude nepřetržitě stoupat až k bokům a mě se pak možná přece jen zmocní strach, upřu pohled na bod na obzoru, jako bych vyhlížela přítele. To mi pomůže. Až se poté ocitnu ve vlnách až po hruď, budu na bezpečné straně. Proud mi už tak zacloumá tělem, že mě síla vody umačká nebo pomalu pohltí. Nevím, čemu bych měla dát přednost. V druhém případě mě bude nejdřív něco pálit v hrudi. To říkal můj profesor patologie, a taky že smrt utopením následuje překvapivě rychle. Naučil mě, že vědecký přístup pomáhá smrt pochopit.

Podvědomě tedy zatajím dech, zakuckám se, budu kašlat a znovu spolknu slanou vodu. Část se dostane dýchací trubicí do plic, které se poté uzavřou. Hloupé je jen to, že všechno může ještě zhoršit reflex zvracení. Plíce se mi totiž v důsledku toho budou dál plnit, protože odnímají okolní tkáni tekutinu. Následkem toho se plicní sklípky stáhnou a už nedokážou přivádět do krve kyslík. Přestane mi fungovat mozek, můj krevní oběh se zhroutí a já se začnu třást. To však už nebudu nic vnímat, protože v té chvíli se ve mně rozhostí pocit klidu a lhostejnosti. Ztratím vědomí, přestanu dýchat a srdce přestane pracovat. A bude konec.

Kladu si otázku, jaký to bude pocit, až můj duch bude opouštět tělo. Uvidím snad jasné světlo, vsaje mě to do dlouhého tunelu a budu se vznášet k zářící hvězdě?

Konečnou odpověď na to dostanu už brzy, velice brzy. Jen zprávu o tom ti už nebudu moct dát.

Zavřela deník, pohladila jeho červené sametové desky a usedla k toaletnímu stolku, starému mahagonovému sekretáři. Ten nápad s deníkem pochází od Onna.  Napiš, co slyšíš, co vidíš, co prožíváš. Co chceš a cítíš. Tím psaním se mnohé stane jasnější.  Kdyby tenkrát tušil, jak jasně nyní vidí, poradil by jí něco jiného.

Podívala se střešním okénkem svého pokojíku na srpek měsíce na obloze. Za pár hodin vyjde slunce a začne první den její smrti. Měla pocit, jako by jí hlavu zaplnila vata.

A pokud by se snad chtěla rozhodnout jinak, neměla by – kdyby už stála ve vodě – šanci své rozhodnutí změnit. Jakmile se ta neškodná strouha změní v prudký, bouřlivý tok, znemožní jí to návrat. Pocit nejistoty se jí okamžitě vrátil. Ale nepomáhalo to. Jak by mohla dál žít ve lži?

Utěšovalo ji, že je v dobré společnosti. Už před ní „odešlo do pobřežních písčin“ mnoho lidí, jak se na ostrově říkalo.

Pomalu otevřela zásuvku, zvedla překližkovou desku, pod níž byl prázdný prostor, a zasunula deník až dozadu.

Stiskla kliku u dveří, a když se otočila, poprvé jí vyhrkly slzy. To je jen bolest z loučení, pomyslela si, otřela si tváře hřbetem ruky a odplížila se po schodech dolů, kolem pokojů svých sester a matky. Budou ji postrádat? Neozval se žádný zvuk, určitě všechny hluboce a tvrdě spí. Vzala si z kůlny kolo, naskočila na ně a uháněla po Pobřežní ulici dolů, kolem domů v Loogu směrem k restauraci Doména Bill, ven z vesnice. Na cestu jí svítilo tlumené světlo měsíce. Voda se zvedala a jí nezbývalo mnoho času. Už teď jí podrážkami pronikal do nohou chlad. Vší silou se opírala do hvízdajícího severního větru. Ten fičel s ještě větší prudkostí než minulého dne. Milovala vítr, to jeho smutné kvílení, i když připomínalo zvuky umírající lišky.

Jela až do míst, která si v myšlenkách už předem vybrala, po dlouhé osamělé štěrkovité cestě, po jejíž pravé straně se rozkládaly duny a po levé šedozelené slané louky až do míst, kde začínala mořská mělčina. Na úrovni Hammerského jezera byla u cíle. V této době se tam nezatoulala žádná lidská duše. Jen rackové se ozývali svým pokřikem.

Na jasném nebi zářily hvězdy. Slyšela, jak na břehu za dunami hučí příboj. Maják v Memmertu prorážel rovinaté panorama v dálce jako tmavá kolmice. Slezla z kola a tlačila je přes louku. Do nosu jí stoupala vůně soli. Teď je tedy načase.

Zula si pevné hnědé kožené boty a uložila je do koše na kole. Je prý dobré nechat pohled putovat od louží po přílivu ke hvězdám a opět zpátky, tak to napsal John Steinbeck. Podívala se tedy ke hvězdám, pak znovu na písčinu, aniž by věděla, k čemu by to mohlo být dobré, a pochodovala ve stejném tempu jako stoupající voda k nejbližší předsunuté písečné ploše. Potom čekala.

1. kapitola

Juist 2008, Adda

Adda věděla, jak velice se její manžel snaží, aby dobře vypadal. Nebylo to jen výběrem oblečení, tmavošedým oblekem s čerstvým žlutým karafiátem v knoflíkové dírce, modrobílým kapesníčkem v kapse saka a ručně šitými botami. Ty nosil Eduard každý den – jako projev výstřednosti, kterou si dopřával. Bylo to především jeho chování, způsob, jak zdůrazňoval každé své slovo, když se vzpřímenými rameny kráčel pružným krokem po scéně velkého slavnostního sálu z jednoho konce na druhý, jako by si ji chtěl přivlastnit. Zkouška chvíle, kdy mu bude za čtyři dny udělen řád, probíhala hladce. Člověk by si mohl myslet, že je ten sál již plný hostů. Alespoň Eduard si tak počínal. Ve své osmdesátce byl ještě zcela ve formě.

„Nejsem první, kdo se zasloužil o přežití naší krásné pobřežní písčiny. Avšak v dějinách ostrova Juistu jsem první, kdo za to bude Spolkovou republikou Německo vyznamenán,“ prohlásil Eduard zvučným hlasem.

Nad každou jednotlivou větou svého projevu přemýšlel, zavrhoval formulace a vytvářel nové. Adda ho přesvědčila, aby řád za zásluhy, který existoval v několika různých stupních, ve svém projevu explicitně nezmiňoval. Chtěla zabránit tomu, že by její muž ponížil jiné nositele řádu z ostrova. Beztak všichni věděli, že dostane Velký spolkový kříž za zásluhy, tedy nejvyšší stupeň řádu, který se kdy do některého domu na Juistu dostal. K jejímu překvapení s ní Eduard souhlasil. Do plánování oslav si ovšem nenechal mluvit, ty by měly mít rozměry státního banketu.

Eduard trval na tom, že slavnost proběhne v hotelu de Tiden, který patří rodině. Od Addy požadoval, aby dům vyšňořila, jako by to byla nevěsta před svatbou. Volnou ruku jí při tom ovšem nenechal. Neustále měnil svá přání, pokud šlo o označení stolů, barvu květinové výzdoby nebo o bufet s pochoutkami. Adda, která se domnívala, že by k tomu posloužil i čaj s rozinkovými řezy, už ani nevěděla, kde jí hlava stojí.

Generální zkoušku Eduard naplánoval v kruhu nejužší rodiny ve slavnostním sále, kde se jinak konaly svatby a slavnosti biřmování. Tmavé dřevo v táflování stropu a parketová podlaha připomínající rybí kost v sobě mají cosi deprimujícího, říkala si Adda nikoli poprvé. Speciálně pro oslavu nechala podlahu vydrátkovat, zažloutlé světlehnědé krajkové záclony nahradila moderními bílými a na Eduardův pokyn nechala všech dvě stě židlí vypolštářovat a potáhnout bílou látkou. Komu se dobře nesedí, nic dobrého z něho nevychází, prohlásil. Zasedací pořádek určil její manžel tak, aby v první řadě uprostřed seděl ministerský předseda a po obou stranách pak Johanna, Adda a jejich tři společné dcery.

Nejmladší ze sester se dosud neobjevila, obě starší, Frauke a Theda, už seděly na svých místech, mezi nimi a vedle nich byly prázdné židle. Na dobu zkoušky Adda postavila stoličku vedle pojízdného invalidního křesla své matky, která opět upadla do polospánku. Což jí Adda teď záviděla.

V tu chvíli nebylo slyšet nic kromě dusotu koňských kopyt na kamenné dlažbě ulice vedoucí kolem hotelu. Eduard poté pokračoval: „Přitom vůbec nejsem pravý Juisťan, nýbrž – ve vší skromnosti – nic jiného než lázeňský host, přistěhovalec, člověk z vnitrozemí. To je v pořádku – neboť, jak my z Východního Fríska, ať rodák nebo přivandrovalec, říkáme: Tomu můžeš věřit!“

Frauke a Theda na něj mrkaly a tleskaly mu, načež jim otec s úsměvem naznačil úklonu.

Addu tahle jeho póza odjakživa rozčilovala. Jako by jemu, zasloužilému „budovateli ostrova“, ještě někdo vyčítal, že není starousedlík. Být větší ostrovan než Eduard prostě nebylo možné.

Ovívala se. Už řadu týdnů nespadla kapka deště a nezavanul vítr. Stále jen pražilo slunce, téměř nelítostně, a tak temný prostor sálu osvětlovalo a ohřívalo oslnivým světlem. Když nyní paprsky nezadržitelně dopadaly umytými okny dovnitř, viděla poletující prach, který se třpytil na stropních lampách. Bylo hezké se na to dívat, ale pokojské to budou muset uklidit. Hned po zkoušce je Adda chtěla upozornit.

Eduard kašlal, chrchlal s dlaní před ústy.

„Je tu uvnitř suchý vzduch,“ prohodil drsným hlasem a sedl si na sedátko. Theda vyskočila jako na povel a přinesla otci sklenici vody. Adda mezitím otevřela okno. Od moře stoupal do nosu slaný vzduch mírně páchnoucí rybinou. Racek, který si sedl na okenní římsu, s křikem vzlétl. Polekaná Adda o krok ustoupila, ale Eduard na to ani slovem nereagoval.

Zvedl sklenici a jedním tahem ji vyprázdnil.

„Thedo!“ obrátil se přísně na dceru, když se neměla k tomu, aby ji od něho převzala. „Tu sklenici!“

Theda sebou trhla a celá zrudla jako pokaždé, kdykoli na ni otec vyjel. Jak se Theda od své nejmladší sestry odlišuje, přemítala Adda. Marijke se o Eduardovy záležitosti nestarala. Včera večer přicestovala na trajektu z New Yorku, Ria nebo Sydney, každý týden to bylo nové místo, takže Adda už dávno ztratila přehled. Od chvíle, kdy šla Marijke spát, se dosud neobjevila, přitom termín generální zkoušky moc dobře znala – stejně jako otcovu povahu.

Přesně na minutu je chtěl vidět všechny sedět na svých místech, aby se úderem třinácté mohl podávat oběd. Dokonce ani při bouřlivém přívalu v roce 1962 oběd neodložil. Co na tom, pomyslela si Adda. Marijke si přece zaslouží trochu klidu.

Už celý rok nebyla doma, měla příliš mnoho výstav v příliš mnoha zemích a momentálně žila v Kalifornii. Adda se těšila, že půjde s dcerou na pobřeží jako dřív a budou chytat raky. Připraví je na bílém víně s česnekem a treskou, uvaří rybí polévku, jakou měla Marijke ráda. Sotva ji tahle vzpomínka přepadla, dcera se objevila ve dveřích do sálu a poslala matce i sestrám polibek. Zůstala stát, jako by chtěla přítomným poskytnout čas, aby si jí povšimli.

„Tenhle šílený jetlag,“ pronesla Marijke. „Čím jsem starší, tím je to horší.“

Při svých sto osmdesáti centimetrech převyšovala Addu i Eduarda o hlavu. V přiléhavých modrých džínách, krémové hedvábné halence pod modrým blejzrem a s tmavými loknami až na ramena vypadala velmi mladistvě, měla útlou tvář stále bez vrásek a plné, rudé rty. Jen jemné rýhy od nosních křídel ke koutkům úst dávaly tušit, že v polovině čtyřicítky má mládí už za sebou.

Zatímco obě starší dcery nevěnovaly svému vnějšímu vzhledu velkou pozornost, Adda, oblečená elegantně stejně jako její nejmladší, nedokázala čerpat z pragmatismu člověka hodícího se do každého počasí. Frauke a Theda měly oblečení typické pro letní ostrov: šedé tříčtvrteční kalhoty, halenku s krátkými rukávy a tmavě blond vlasy kvůli větru ostříhané nakrátko. Kdyby neměly různou barvu očí i tělesnou konstituci, těžko by je člověk od sebe rozeznal. Theda byla stále ještě velice štíhlá, zatímco Frauke se ani za třicet let po porodu syna přebytečných kilogramů nezbavila.  Za syna jsem zaplatila svou krásou, prohlašovala s oblibou, a za exmanžela svými vnitřními hodnotami.  Ten ostrý jazyk zdědila po Addině matce Johanně.

„Co může být důležitější,“ prohodila Frauke bez stopy ironie, „než zkouška na otcův projev při převzetí Záslužného kříže?“

Než se Marijke vřítila na jeviště a usmála se na otce, pohladila Frauke po tváři. „Projev při převzetí Záslužného kříže!“

Adda pobaveně zavrtěla hlavou. A taky Eduard se musel usmát.

„Tak předveď, jak zachránce mořských pobřežních písčin hučí dospolkového prezidenta,“ vyzvala Marijke otce, aniž tušila, že tím zasáhla jeho bolavé místo.

Adda se na Eduarda krátce podívala. Snad ho to moc nerozčílí! Pak by to dlouhé řečnění začalo znovu. Když se totiž Eduard dozvěděl, že s přítomností prvního muže ve státě nemůže počítat, jeho radost z triumfu se značně vypařila. Hryzlo ho, že se musí spokojit s níže postaveným, třebaže byli členy stejné strany.

Nejlepší však bylo nechat ho reptat, přikyvovat mu, ať se to provětrá. Proti jeho lamentování o tom, jak macešsky se zachází nejen s přírodou, ale taky s jejími tvory z politiky, to moc nepomohlo. Co všechno by musel ještě udělat, aby sehnal pozvání do Bellevue? Nestačilo snad, že zachránil životní prostředí pro miliony ryb, mušlí, krabů a kuželozubých i jiných tuleňů, a přitom zachoval možnost dovolené pro statisíce turistů?

Říká se přece, že Německo je pro Němce nejoblíbenějším místem na dovolenou. Měl by snad aspoň jediný z Němců chuť cákat se v bahně vedle mrtvých tuleňů a pak si škrábat z těla mastnou vrstvu? Adda ho nakonec prosila, aby ten řád převzal jako to, čím je: jako jednu z nejvyšších poct, i když ne nejvyšší, která byla udělena občanu této země, jenž se angažoval.

K Addině úlevě se Eduard poté opět uklidnil. Stejně toho bylo jen málo, co ho dovedlo vyvést z míry. Neboť jemu patřil svět, alespoň svět, který si vytvořil, jeho království, ostrov Juist, nejoblíbenější ostrov pro dovolené na celém pobřeží, jehož neoficiálním vládcem stále ještě byl: doktor Eduard Kiessling, hoteliér, majitel velkostatku, bývalý starosta, akcionář přívozu Juista, první předseda jachtařského klubu a zakládající člen letištní společnosti.

Všechny cesty vedou na Juist, ale jen přese mě, rád žertoval. A vlastněměl pravdu. Když Adda přišla s matkou pár let po válce na ostrov, byl Juist v podstatě odříznutý od světa. Jen tu a tam dorazila k ostrovu nějaká loď – sám nápad zřídit letiště pro lázeňské hosty byl scestný –, a penziony i hotely se právě teprve zbavily okupantů. Včetně veškerého zařízení.

Eduard svižně vstal, znovu přistoupil k řečnickému stolku, jako by to bylo pódium pro vítěze, a zvukovému technikovi, který byl vlastně kočí, neurvale vytrhl z ruky mikrofon. Podíval se do první řady židlí, kam mezitím usedla taky Marijke, nával zlosti zahnal smíchem a navázal na dceřinu poznámku: „Když má spolkový prezident naléhavější termíny,“ odbočil od napsaného projevu a gestem ruky vyjádřil politování, „pak rád přejímám tento hezký kousek plechu z vašich ctěných rukou, pane ministerský předsedo. Kdo nectí otce vlasti, ten si Záslužný kříž nezaslouží.“

Eduard se podíval směrem k prázdné židli, kde měl usednout otecvlasti, a ironicky se usmál. Zřejmě spokojený se svou novou formulací seohlédl k Addě. „Lepší?“

Adda mlčky přikývla a doufala, že ten vtip obecenstvo pochopí. Nikdy nechápala, proč Eduard tak dychtí po jejím souhlasu. Vždyť si přece myslí, že nejlepším rádcem je jeho břicho.

„Totéž platí o rodině, bez níž bych zde dnes nebyl.“

Addu obdařil něžným pohledem. Povzdechla si.

„Především o mé dceři Frauke, jíž děkuju za svého jediného vnuka Arneho.“

Ve Fraukiných světlomodrých očích se objevilo opravdové dojetí.

Od chvíle, kdy se dala rozvést, podle Eduardova mínění už nedávala mnoho důvodů k tomu, aby na ni byl hrdý. Byl nyní v jejím pohledu nádech triumfu, který pociťovala vůči svým bezdětným sestrám? Adda si nebyla jistá. Marijke nenápadně zavrtěla hlavou, zatímco Theda se nutila k úsměvu. Brada se jí však chvěla, takže Adda přesně věděla, s jakými pocity se její dcera v této chvíli potýká. Proč jen Eduard musí při každé příležitosti rýpat do toho, že se Theda nikdy neprovdala a nemá děti? Neudělala to všechno snad taky kvůli rodičům, jimž kryla záda, když se na rodinu řítilo neštěstí?

Eduard pohlédl na Thedu a blahosklonným tónem pokračoval: „Nelze pominout mou milou Thedu, která stále usiluje o mé blaho. Byla bys báječnou manželkou.“

Theda na otce hleděla nehybně a sklonila hlavu, zatímco Marijke se vzpřímila v očekávání slov týkajících se jí.

„A mou nejmladší, Marijke,“ pokračoval a mlaskl, „o níž nikdo netušil, že se stane známou fotografkou, tak úspěšnou, že dokonce směla pořídit snímek naší kancléřky.“

V této chvíli vrhl Eduard opět provokativní pohled na prázdnou židli ministerského předsedy. Pak se podíval na Johannu, která stále ještě spala.

„V neposlední řadě děkuji Johanně, mé milé tchyni, která svým srdečným a starostlivým způsobem obšťastnila tisíce hostů.“

Marijke vypukla v hlasitý smích. „Komu to chceš vykládat, tati?“ nadhodila. Vtom jí zazvonil mobil. „Musím to vzít,“ omluvila se s pokrčením ramen a úzkou štěrbinou ve dveřích rychle zmizela ve vedlejší místnosti.

Zvonění probudilo podřimující Johannu, a ta se ihned rozdurdila: „K čertu s tím žvaněním, ať je tady konečně klid!“

Všichni se chichotali. Jen Eduard čekal s kamennou tváří, dokud se jeho rodina neuklidnila, a po delší chvíli ticha pokračoval: „To ty, milá Johanno, jsi mi svěřila ten největší poklad: mou milovanou Addu, které vděčím za svůj druhý život.“ Eduard se odmlčel, pohlédl na Addu a pak pokračoval: „Od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil, jsem tě ze svého srdce už nevypustil.“ Upravil si butoniéru, jak říkal své připínací květině, kterou denně nosil jako vzpomínku na jejich první setkání. Tehdy měla Adda v ruce kytici karafiátů a omylem mu ji hodila pod nohy. Od jejich sňatku velice dbal na to, aby měl vždycky na klopě exemplář její oblíbené květiny,  stále čerstvou, jako moje láska k tobě.  Do dnešního dne však netušil, že Adda karafiáty nenávidí.

„S těmi dlouhými hnědými vlasy a fialkově modrýma očima, ve svých modře puntíkovaných šatech jsi vypadala jako dívka mých snů.“

Adda nevěděla, kam by se měla dívat. Podvědomě si přejela dlaní po tmavých vlasech, sňala si brýle a točila jimi v rukou. Eduard se mýlí. Adda si sice vzpomínala, že kdysi měla šaty s modrými puntíky, ale tehdy byla ještě dítě. Sny jsou dobré tak na noc, pomyslela si, když se ozvalo klepání na dveře. Eduard zavolal nevrle „Dále!“ Dveře se s rozmachem otevřely. Stála v nich mladá žena, která vypadala přesně tak, jak Eduard právě popisoval Addu, až na to, že místo letních šatů měla šortky s tričkem a místo kytice držela v ruce mobil.

„Promiňte, že ruším,“ řekla s lehkým anglickým přízvukem. „Jsem Helen.“

Adda se na cizinku upřeně podívala a pocítila, jak jí na okamžik vynechalo srdce. Také její dcery zíraly na mladou ženu s otevřenými ústy.

„Obleč si něco slušného, Addo!“ vyštěkla Johanna do nastalého ticha a rozzlobeně se na Helen podívala. „My Lockovi pocházíme z dobré stáje a neoblékáme se jako děvky.“

2. kapitola

Juist 2008, Helen

Helen chvilku prostě jen stála na prahu uprostřed dveří jako přimrzlá. Lidé v místnosti na ni zírali, jako by se objevilo vzácné zvíře. Cítila, jak se jí zrychluje tep, a o krok ustoupila. Nejraději by se na místě obrátila a rovnou zmizela, bez vysvětlení a bez omluvy. Zůstala však. Teď tím spíše. „Addo“ – tak ji oslovila ta stará dáma v pojízdném křesle – a  Adda  je to jméno, které bylo na fotografii. Je tedy na správné stopě.

Ozval se panovačný hlas. „Co pro vás můžu udělat?“ Starý šlachovitý muž sestoupil z jeviště a kolem několika řad sedadel pomalu zamířil k ní. Z čela mu kapaly krůpěje potu a stékaly po nose. Jejich pohledy se na chviličku setkaly a muž svraštil čelo. Byl zmatený. Těžce dýchaje dosedl na jednu ze židlí. Jakási štíhlá žena středního věku ostříhaná nakrátko k němu rychle přistoupila a chytila ho za rameno.

„Nech toho, Thedo!“ Její paži setřásl a pružně se zvedl.

„Jmenuji se Helen Burnsová,“ odpověděla chvatně na jeho otázku. „Hledám jakousi Addu.“

Chvatně prohrabávala svůj tlumok, v němž šátrala po fotografii. Dostala ji od své adoptivní matky krátce před odletem. Ten snímek byl to jediné, co Helen od své pravé rodiny vlastnila, a také jediným odkazem na skutečnou matku. Byla na něm malá dívenka v dřevěné pojízdné převlékací kabině na pláži. V pozadí se zrcadlilo moře. Děvče mělo tmavé šatky, světlé podkolenky a sandálky, tmavé copy, a smálo se do kamery. Na zadní stranu obrázku kdosi hranatým písmem napsal  Adda, Juist 1943.

„Tuto ženu,“ vysvětlila Helen a podala fotografii ženě jménem Theda, zatímco se všichni přítomní zvědavě přibližovali. Helen měla najednou pocit jako v obklíčení.

„To je naše matka…,“ ozvala se Theda, když náhle jakási starší, dobře oblečená žena v polovině šedesátky sáhla třesoucí se rukou po fotografii.

„Ta podoba,“ zašeptala. Když zvedla zrak, zahlédla u Helen stejné fialkově modré oči jako ty, které se na ni každé ráno dívaly v zrcadle. Helen měla pocit, že slyší vlastní dech. Vznikl v ní dojem, jako by se vzájemně poznaly, aniž se znaly, a v témže okamžiku jí vyhrkly slzy. Rychle se ohlédla ke dveřím. Zhluboka se nadechla, a tak nepříjemný pocit otřesu zmizel naštěstí stejně rychle, jako se objevil.

„To jsem já,“ řekla konečně žena a podala snímek mužovi. „Tak se přece podívej, Eduarde.“

„To je nesmysl, Addo,“ vybafl, aniž by fotografii věnoval jediný pohled.

Helen se divoce rozbušilo srdce. Adda. Ta žena či spíše dívka na fotografii byla skutečně Adda.

Další žena, rovněž s krátkými vlasy, vytrhla Addě obrázek z ruky a letmo si ho prohlédla. „Odkud to máte?“ zeptala se a změřila si Helen přimhouřenýma očima.

Helen se zhluboka nadechla. „Ta fotka ležela u věcí, které mi jako kojenci dali s sebou. Přicházím z Nového Zélandu, tam jsem vyrostla. A teď…,“ zarazila se, „… chci najít své skutečné rodiče.“

Žena se posměšně ušklíbla.

„Nech toho, Frauke,“ napomenula ji Adda zlomeným hlasem.

Ta však vykřikla: „A to jen na základě prastarého neostrého obrázku teď věříte tomu, že právě vás z našeho malého Juistu odvezli na druhý konec světa a tam adoptovali, protože v Německu nevědí kam s kojenci? Nepřipadá to i vám samotné poněkud absurdní?“

Helenina krční tepna bušila. Proboha, co na to má odpovědět?

Ozval se gong. Theda postoupila o krok kupředu a tiše se zeptala: „Tati, co bys řekl tomu, kdybychom nechali tresku v polévce výjimečně plavat o pár minut déle? Maminka je velmi bledá!“

Stará žena na pojízdném křesle se náhle vztyčila. „Odsunout polední klid? To přece nejde, Eduarde. Ten klid je stejně flexibilní jako dřevo drážďanského dubu!“

„Nevykládej nesmysly, Johanno,“ odsekl Eduard a stále pevně upíralpohled na Helen. „Něco do žaludku by Addě udělalo dobře. Půjdeme,“ dodal. „A vy, prosím, také.“

Aniž by Adda vzala výzvu svého muže na vědomí, zamumlala: „Já ten obrázek neznám, ale vzpomínám si na den, kdy to fotili.“ Theda jí položila ruku na rameno a Adda pokračovala: „Bylo to za války, na pláži nebylo ani živáčka. Ráno jsme pochovali mého dědečka a večer jsme se vraceli zpátky do Drážďan.“

Ve stejné chvíli se Johanna opět probrala. Pohled jí přitom neklidně těkal sem a tam mezi Addou a Helen, jako by se nedokázal rozhodnout, na které z nich by měl ulpět.

„Domovník Ehlers je každý večer opilý, a pokud ne, mlátí svou ženu jak zběsilý. A teď je mrtvý jako hřebík v rakvi,“ pronesla hlasitě.

Pak stejně překvapivě znovu sklonila hlavu a zmlkla. Na chvilku působila dojmem, že má jasnou mysl, ale pak se zdálo, jako by se jí přes oči spustil závoj, a ona tak opět zmizela v mlze své minulosti.

„No jo, kde se dá něco sebrat, tam krouží rackové,“ prohodila Frauke věcně. „Proč jste se tu objevila právě teď, zrovna při té velké slávě, kdy se o naší rodině píše ve všech novinách?“

Helen cítila, že začíná rudnout. Nepřišla přece, aby všechno postavila na hlavu, ale jen proto, aby sledovala jediný odkaz, který měla!

„A náhodou přistanete v hotelu de Tiden?“ přerušil je Eduard a se zamračenou tváří kráčel ke dveřím s dýmkou v ruce.

„Já jsem se tu neobjevila náhodou,“ namítla Helen. „Já v tomhle hotelu bydlím.“

Přítomní si vyměnili pohledy – zděšené, nevěřící, podrážděné.

„Tak jsem zase tady,“ ozval se náhle silný hlas. Helen se ohlédla a uviděla, jak jedněmi dveřmi vchází vysoká štíhlá žena s tváří krásnou jako socha.

„Dostali jsme přírůstek, Marijke,“ prohodila Frauke a ustoupila o krok stranou, aby uvolnila pohled pro příchozí. „To je Helen, která tvrdí, že je naší příbuznou. Nejsi náhodou její matka?“ ušklíbla se ironicky.

Marijke zůstala stát, zírala na Helen jako na přízrak a vrtěla hlavou. Taky ona si zjevně okamžitě všimla té podoby, pomyslela si Helen náhle plná naděje.

„Ještě žiješ, má malá Addo! Ještě žiješ, můj Gustave!“ Johannin pronikavý hlas ji vytrhl ze zamyšlení. Viděla, jak na ni stará žena zírá a po celém těle se chvěje jako při epileptickém záchvatu. Tvář se jí zkřivila bolestí a chytila se za břicho.

Adda běžela Johanně na pomoc. Tiše na ni mluvila a hladila jí ruku, dokud se neuklidnila. Pak se otočila k Helen. „Omlouvám se, ale mé matce není dobře,“ vysvětlila.

Helen se zarazila, jako by polykala knedlík, a přikývla.

Frauke otevřela dveře. „Jdeme!“ vykřikla a energicky zamířila ven,následovaná ostatními.

Marijke se krátce zastavila na prahu se slovy: „Já jsem ostatně Marijke.“ Nato taky zmizela a Helen osaměla.

Ještě ještě chvíli tam tak stála a cítila bolestné údery srdce. Po několika minutách se jí dech zvolna uklidnil. Co teď má dělat? Matka jí internetem rezervovala v tomto hotelu pokoj. Líbilo se jí tam, ale za těchto okolností pokládala za lepší držet si od rodiny větší odstup nebo prostě zase odjet. Především však potřebovala čerstvý vzduch a trochu se projít, před touhle rodinou a vším, co s ní souviselo, na chvíli prchnout. Potřebovala si vyčistit hlavu.

Ve dveřích hotelu se setkala s průvodcem po pobřeží Onnem, který se na chvíli zastavil. „Nevyšlo to, co?“ prohodil tiše a pohlédl jí do očí. Okamžitě jí vytryskly slzy. Zavrtěla hlavou a beze slova odešla.

To on ji ani ne před půlhodinou ke Kiesslingovým přivedl.

Ráno vstala pozdě a hned se Gisely v recepci zeptala, zda neví o někom, kdo zná hodně lidí – údajně proto, že chce napsat příběh o ostrově. Poté co během prvních dní po příjezdu zápasila s jetlagem a vůbec nevyšla z pokoje – taky jídlo si nechávala přinést na pokoj –, toto ráno cítila, že je už schopná zabývat se věcí, kvůli které sem vlastně přijela.

„Copak o to, tady zná každej každýho,“ odpověděla jí statná blondýna v recepci. „Ale pokud potřebujete někoho, kdo zná všechny, běžte za průvodcem po pobřeží Onnem.“

Loudala se ulicí podél pobřeží kolem domů z červených pálených cihel. Koňská kopyta a kola kočárů klapala na hrbolaté kamenné rozpálené dlažbě. Před vchodem do nárožního domu, na jehož zdi byly skleněné skříňky s informacemi o ostrově, stála dlouhá fronta. Nade dveřmi byl zelený vybledlý nápis  Radnice. Lidé, kteří tu čekali, vypadali bezstarostně a spokojeně. Smáli se spolu a žertovali. Snad taky proto, že i tento den byl opět slunný a člověk cítil při každém nadechnutí velikost moře.

Na své cestě pokračovala přímo k Domu národního parku. Za rybníkem s lodičkami, kde několik dětí nechávalo plout své plachetničky, a Lázeňským náměstím, v jehož středu vyhrávala v koncertní mušli hrstka hudebníků v šedých kalhotách, bílých košilích a proužkovaných kravatách na svém dopoledním koncertu operetní melodie, odbočila doprava.

Průvodce po pobřeží zahlédla, právě když zavíral dveře. Také on se na ni podíval, jako by spatřil ducha. „Pojď se mnou, má milá,“ zamumlal s pohledem na Addinu fotografii a k jejímu údivu ji odvezl na kole zpátky k hotelu de Tiden. U dveří do slavnostního sálu se s ní rozloučil slovy: „Tady seš na správném místě.“

Avšak zdánlivě to tak viděl pouze on.

Odmítavý chlad rodiny ji šokoval. Tak daleko od svého domova si připadala osamělá,  samotinká. Takové slovo v angličtině neexistuje, napadlo ji.

U jednoho stánku s rybami si u zasmušilého prodavače v námořnické košili objednala žemli se sleděm. Ten muž se vůbec neusmál a slovonepromluvil. Místo toho si ji nevlídně měřil, jako by se ho zeptala, jestli má rybářský lístek. Když už chtěla odejít, beze slova jí hodil žemli na pult a řekl: „Dělá to dvě eura padesát.“

Se žemlí v ruce se posadila na lavičku s výhledem na moře a na pobřežní hotel Kurhaus. Slunce do ní pražilo. Celá zmatená si všimla, že si zapomněla vzít klobouk. Ale než by se v tomhle stavu vracela do hotelu, raději by si u toho bručouna koupila ještě deset žemlí s rybou.

To, co se v její domovině považuje za nezdvořilost, zde zřejmě prochází jako drsný šarm, přemítala, když si prohlížela Kurhaus.

Hotel vypadal jako zámek a se svou impozantní skleněnou kopulí se ke zbytku ostrova příliš nehodil, přinejmenším k té části, kterou dosud viděla. Stejně jako ona. Ale ona přece vůbec neměla v úmyslu se sem hodit – nebo své rodiče nahradit vhodnějšími. Chtěla pouze vědět, proč je taková, jaká je. Proč stojí na tak vratkých nohou.

Svou cestu začala před třemi týdny. Piknikem na městské pláži svého domovského města Napieru, kdy se na základě spontánního rozhodnutí bez okolků rozešla po dvouletém vztahu se svým přítelem – stejně jako se všemi dalšími přáteli předtím. Týž den následovalo rozhodnutí opustit svůj džob jako blogerka. Stejně jako dřív opustila celou řadu zaměstnání v různých dalších mediálních firmách.

Helen nenašla lepší řešení než se uchýlit k svým rodičům. S Alexem v jejich společném bytě už nemohla zůstat. Ano, jakkoli bylo tvrdé si to přiznat. Kromě rodičů ve svém životě jiný záchytný bod neměla. Dokonce ani vlastní pokoj. A tak ono odpoledne v šestadvaceti, v den svého čerstvého rozchodu, stála v kuchyni rodičů – bez práce, bez přítele, bez bytu a jen s nákladem dvou velkých tašek. Její pohled putoval ven. Z každého okna bylo vidět vodu, která se ten den třpytila nádhernými odstíny zeleně a tyrkysu. Ten neustále se měnící výraz ji jako vždy uklidňoval. Bíle natřený dřevěný domek na nejvyšším kopci města, který něžně vybíhal k moři, koupili rodiče před dvaceti lety. Na stole hořela svíce.

„Je tady někdo?“ zavolala.

Shora zaslechla šumění vodovodního kohoutku. Helen vrhla pohled na zarámované fotografie na stěně. Ona jako kojenec v nosném šátku před břichem své mámy Very; ona jako sedmiletá, podávající tulenímu mláděti láhev; ona s rodiči v den své poslední zkoušky na univerzitě v Aucklandu, jak všichni sedí na přístavní zdi těsně vedle sebe. Helen slyšela, jak její máma schází po schodech. Už podle zvuku kroků, toho lehkého šourání podpatků, věděla, že je to ona. Pro Helen to byl zvuk domova.

Teď seděly proti sobě, nalévaly si z konvice bylinkový čaj a máma ji nechala vyprávět. Ve Veřině pohledu bylo cosi pátravého. Když Helen skončila, předklonila se a vzala ji za ruce: „Je možné, že opouštíš, abys nebyla opuštěná?“ Helen se na ni podívala jako zasažená bleskem. „Není to nic víc než malá krize smyslů,“ protestovala. Ale částečně tušila, že by matka mohla mít pravdu.

„Trápíš sama sebe. Nesmíš se ničeho v životě bát.“ Vera zaváhala. „Ale možná musíš nejdřív všechno pochopit.“ Nato vstala, odešla z pokoje a po chvíli se vrátila s obrázkem, prastarou černobílou fotografií malé Addy, kterou předala Helen jako drahocenné Fabergého vejce.

Vypadá stejně jako já, když jsem byla malá, pomyslela si Helen okamžitě.

„Víc ti bohužel nemůžu dát,“ dodala máma a Helen se na ni udiveně podívala. Bylo to mnohem víc, než se odvážila doufat. Jediné, co dosud věděla, bylo to, že Vera a James ji adoptovali v Aucklandu, kde jim řekli, že její matka je Němka. Všechny dosavadní Heleniny pokusy něco se dozvědět o biologických rodičích byly neúspěšné. Při takové adopci inkognito, jako byla ta její, se nedalo oficiální cestou zjistit ani jména rodičů, ani místo narození.

Adda, Juist 1943, stálo na druhé straně snímku. Konečně jedna informace. Začátek.

Hned týž večer začala s rešeršemi a na internetu se dozvěděla, že Juist je ostrůvek bez aut v německém Severním moři, vtěsnaný mezi ostrovy Borkum a Norderney, sedmnáct kilometrů dlouhý a pět set metrů široký, někdejší mělčina. Odliv a příliv, které se dvakrát denně střídají, ovlivňují život jeho necelých 1 800 obyvatel, kteří tam většinou žijí už po generace. Pravděpodobnost, že tam člověk vyslídí příbuzného, by nemusela být malá, napadlo Helen a cítila, jak v ní klíčí naděje. Zvláště když během války, kdy fotografie vznikla, byl ostrov pro ty, kteří zde nežili, zřejmě uzavřený. To děvče na snímku proto musí pocházet z Juistu. Její máma měla pravdu. Je třeba zjistit, kdo a proč ji tehdy opustil.

Za necelý týden stála Helen na letišti v Napieru, aby obletěla polovinu zeměkoule. Na rozloučenou jí matka dala na krk řetízek s maorským nefritem, který ji měl na cestě chránit. „Ty své místo na světě už najdeš!“ volala za Helen, než zmizela v letadle. Helen se však tímto zdůrazněným optimismem nenechala zmýlit – vždyť v matčiných očích zahlédla slzy.

Helen ještě nikdy nebyla v Německu, ba ani v Evropě. A když po dvou dnech beze spánku, během nichž přelétla tři světadíly, celá omámená vystupovala z přívozu, zmocnil se jí snový pocit, že skutečně přistála v minulosti. Bylo devět hodin ráno, když spolu s ní opouštěly přístav na Juistu stovky dalších cestujících. Někteří z nich nastoupili do kočárů tažených koňmi, jiní si vzali pro svá zavazadla vozík, široko daleko totiž nebylo žádné auto, jen kola, kamkoli se člověk podíval.

Vlevo, vedle vstupu na pláž, byl nyní prostor taky plný kol. Sotva některé z nich je zamčené, pomyslela si, když jí zavibroval telefon. Vytáhla mobil z kabely. Textová zpráva od mámy. Na Novém Zélandu byly právě tři hodiny ráno.  Už jsi otevřela můj balíček, miláčku?  četla.  Kdykoli mě budeš potřebovat, jsem stále s tebou.  Helen polkla. Její máma měla ve zvyku dávat jí na cesty Tim Tams, její oblíbenou čokoládu, nebo jiné malé dárky pro případ, že by ji přepadl stesk po domově. Na letišti jí strčila do ruky balíček, který Helen ihned vsunula do postranní kapsy batohu a úplně na něj zapomněla. Jak by se jí teď hodil kousek čokolády pro útěchu, napadlo ji, ale místo toho vyndala ze sáčku žemli. Zničehonic přiletěl racek a vytrhl jí žemli z ruky. Znovu jí bylo do pláče.

Helen se podívala za rackem a vzpomněla si na Fraukina slova:  Kde se dá něco sebrat, tam krouží rackové. Jako kdyby šlo Helen jen o to ukrást rodině to nejlepší z talíře.  Ale slečno!  zaslechla náhle v uších hlassvé mámy. Ta ji znala líp než kdokoli jiný a věděla, že se jen tak rychlenevzdává. Helen se zhluboka nadechla a vzhlédla k nebi. Jí byli milejší rackové, kteří létali ve větších výškách. Ti totiž neviděli jen to, co jim chutná, ale měli nadhled, a tak by se měla chovat i ona. Možná bylo snadné zbavit se jí jako kojence, ale jako dospělá se jen tak snadno odehnat nenechá.

3. kapitola

Juist 2008, Adda

Kdyby šlo všechno podle Addy, ráda by s jídlem ještě trochu počkala. Jenže jejímu manželovi se musely informace o cizím děvčeti podávat zprvu jen po malých dávkách. Tak krátce před svým slavným dnem měl nervy na pochodu a svou válečnou nohu za sebou táhl nápadně, jako vždycky, když mu něco zkazilo náladu. Ten „barometr v noze“, jak tomu za Eduardovými zády říkali, byl stejně spolehlivý jako sled přílivů a odlivů, a když kulhal, bylo moudřejší zalézt do krytu. Adda měla vlastní metody, jak Eduarda opět povzbudit. A plný žaludek v tomto případě znamenal začátek.

Vyžehlila Eduardovu vestu a zvonkem přivolala Augustu, která v rodině sloužila už čtyřicet let, aby podávala jídlo. „Proč tady postáváte kolem, jako by si vás někdo objednal a nevyzvedl,“ vyštěkl Eduard netrpělivě a posadil se na židli. „Je to drzost, takhle sem vlítnout!“ mumlal a kroutil hlavou.

Také ostatní usedli kolem tmavočerveného mahagonového stolu. Sešli se k jídlu v zimní zahradě rodinného křídla, v přístavbě ze šedesátých let, kam hoteloví hosté neměli přístup. Na úzké postranní stěně visel velkoformátový zarámovaný obraz pobřežní písčiny, okenní římsy vyzdobila Adda mušlemi, drobnostmi z pláže a pískem. Na stropě visela anglická lampa ve stylu Tiffanyho, jejíž pestré skleněné ornamenty ve svitu slunečních paprsků vrhaly na stůl geometrické vzory. Adda milovala tu měňavou hru světel, která místnost vždycky nově proměnila v pozdrav slunce.

V údech jí stále ještě vězel šok. Spatřit Helen bylo jako pohlédnout do zrcadla vlastního mládí. Tady nebylo nic cizího, nic, co by už někdy neviděla. Oválná tvář, lesklé dlouhé tmavé vlasy, štíhlá postava. Dokonce i způsob, jímž ta dívka zvedla obočí, jí připadal důvěrně známý.

Addu vytrhlo z četných myšlenek řinčení. To se Augusta, žena při těle se zarudlou pihovatou tváří, drala zadkem napřed do dveří. Nesla obrovskou porcelánovou mísu, v níž plavaly četné kousky ryb, a každého z nich mlčky obsloužila. Měla na sobě černou sukni, bílou naškrobenou halenku a zelenou vestu s jmenovkou. Eduard velice dbal na etiketu, k níž patřilo, aby personál, ať pokojská, číšník nebo kuchař, vstupoval i do kiesslingovských soukromých prostor jen v bezvadně upravené hotelové uniformě.

Adda jí nepřítomně pokývla. Nikdy ji nenapadlo, že by mohl existovat ještě někdo, kdo patří k její rodině, k ní. Odkud Helen přichází, a proč se tu objevila právě teď? Kdo jsou její rodiče? Žijí ještě? A proč dali své dítě k adopci? Addě hučelo v hlavě tak silně, že si musela masírovat spánky.

Po chvíli se vzpamatovala, nasadila úsměv a zatleskala. „Vypadá tolahodně,“ zvolala. „Tak na tebe a na tvůj slavný den, Eduarde!“ Zvedla sklenku. I tentokrát se osvědčilo, že zdůraznila Eduardův význam. Jeho ústa, stále ještě sevřená do úzké štěrbiny, se okamžitě uvolnila. Ve sklenkách byl ryzlink, který jim Marijke přivezla z Napa Valley. Frauke ochutnala a našpulila rty. „Nestačil by taky obyčejný ryzlink od Mosely?“

Marijke se na sestru bezvýrazně podívala, usrkla si vína a smířlivěodpověděla: „Máš pravdu, Frauke, taky není podle mého gusta. Příště tovíno nejdřív ochutnám.“

Všechno bylo jako vždycky. Adda žasla, jak málo se toho za ta léta změnilo. Frauke se stále ještě dotýkalo všechno, co její sestra řekla i neřekla, a špičkovala jako dřív. Kde se v Marijke tahle rozvážnost náhle vzala, Frauke netušila, ale zdálo se, že ji to ještě víc dráždí. Zašklebila se, jako by jí Marijke dala facku. Na to, že Theda v těchto situacích mlčela, byly zvyklé.

„Vzal sis svou tabletku, Eduarde?“ zeptala se Adda, aby změnila téma. Eduard přikývl a víc se k tomu už nedalo dodat. Adda se obrátila ke své nejmladší.

„Mám takovou radost, že tu jsi, Mariječko,“ řekla, třebaže zachytila Fraukin uražený pohled. Chtěla však za každou cenu zabránit tomu, aby se znovu mluvilo o té cizí dívce. Neměla chuť poslouchat divoké spiklenecké teorie svých dcer i manžela; o Helen bude radši přemýšlet v klidu sama.

„Pokud ano, tak kvůli tomuhle ne, má maličká,“ usmál se Eduard, napil se a lovil lžící v hrnci velký kus tresky, který si spokojeně dopravil na talíř. „Jak daleko je tvůj přítel s tím slavnostním spisem?“ zeptal se. „Neměl jsem ho mít už včera na psacím stole?“

„To slíbil taky mně,“ přiznala Marijke. „Postarám se o to. Jenže s ním je to právě dost těžké.“

„A kdy není?“ namítla Frauke, protočila oči a odsunula vlastní sklenku. Své polévky se dosud nedotkla. „Na jak dlouho nás poctíš tentokrát?“

„Na tak dlouho…“ Marijke se zarazila. „Tak dlouho, aby to stálo za to,“ odpověděla a připila ostatním. „Berme věci tak, jak přicházejí.“

„Tak tedy: Na ztracenou dceru,“ prohlásila Theda vlídně a napila se. Adda sebou trhla.

„O tom ale silně pochybuju,“ ozvala se Frauke příkře a svraštila obočí. „To je nestoudnost tady jen tak…“

„Mínila jsem Marijke,“ pokusila se Theda o vysvětlení.

Eduard se tvářil, jako by se ho to všechno netýkalo. Nejspíš to anineposlouchal. Když jedl, tak jedl, a pokud ho dřív rozčílila i ta nejmenší rozmíška, nyní se nenechal tak snadno vyvést z klidu a připravit se o potěšení z dobrého oběda.

Frauke se dosud nesnažila cokoliv sníst. Adda si povšimla pohledu, který si vyměnila Theda s Marijke, aniž by změnily výraz tváře. Obě svou sestru znaly a věděly, že odmítáním jídla dává najevo dlouhodobou deprimující proměnu nálady.

„Jez přece, než ta polévka vystydne,“ vyzvala Theda sestru v naději, že by mohla odvrátit to, co se dalo čekat, a povzbudivě se na ni usmála. Frauke si však založila ruce, mírně se pootočila a ohlásila tím další stupeň sporu. Ostatní v této chvíli kvůli milému klidu raději zmlkli.

Marijke však byla jiná, a nyní seděla tady.

„Ona se ti tolik podobá, mami,“ prohodila a odložila lžíci.

Frauke se chytila za hlavu. „To myslíš vážně?“

A Theda si jen hlasitě povzdechla. „Tolik náhod přece neexistuje. To nechcete vědět, oč tady jde? Jde přece taky o naši rodinu!“

Jako by Frauke na tuhle narážku čekala, škubla sebou a vstala. „Z ošklivé holky je najednou mluvčí třídy, co?“ Při vyčítavém tónu jejíhohlasu se Adda pokaždé zachvěla. „Chceš si snad najednou hrát na rodinu? Kdes byla, když mě Mattes podváděl nebo když táta dostal infarkt a musel být letecky dopraven do nemocnice v Nordenu?“ Frauke stiskla rty a začala vrstvit čtvercové kousky ryby na okraj svého talíře.

„Bylo to podezření na infarkt,“ protestoval Eduard, zatímco si namáčel chleba v polévce.

„Frauke,“ ozvala se Theda jemným hlasem terapeutky. „Vždycky jsme tu byli pro tebe. Dokážu pochopit, že se tak rozčiluješ, vždyť všichni jsme v šoku.“

Frauke však reagovala na Thedinu námitku jen zasténáním.

Addu přešla chuť na jídlo a odsunula talíř. Měla po krk toho, jak kolem Frauke všichni opatrně přešlapují jako na vaječných skořápkách, a ráda by se dcery zeptala, jak dlouho si chce ještě hrát na uraženou. Místo toho se však snažila probudit Johannu, která vedle ní seděla na pojízdném křesle a tiše pochrupovala.

„Mami, musíš něco sníst,“ pošeptala jí. Johanna však snila dál.

Jak často Adda Frauke prosila, ať to zkusí s antidepresivy, když už nechce vyhledat terapeuta. Jenže za Fraukinu neustále špatnou náladu byli podle ní vinni většinou ti ostatní a zbytek svých problémů, neobvyklou přecitlivělost, nadváhu a suchou pleť zdůvodňovala problémy se štítnou žlázou, aniž by se kdy o svém podezření poradila s lékaři. Fraukiny výmluvy Addino chápání zamlžovaly. Během let její soucit a trpělivost prostě vyčerpaly. Přitom až příliš dobře věděla, jaký podíl na Fraukině neštěstí má sama. Jak jí tedy mohla mít za zlé, že ji Marijčin nebo Helenin nečekaný příchod vyvedl z míry? Vždyť Frauke reagovala prostě jen tak, jak reagovala vždycky, když měla pocit, že jí někdo bere to, co jí patří.

„Čeho se vlastně bojíš? Že existuje ještě jedna skrytá dcera?“ zeptala se Marijke nyní zcela přímo a hleděla Frauke do očí. „Bylo by to tak zlé?“

„Až tak daleko to dojde,“ zavrčel Eduard.

Marijke se hlasitě rozesmála. „Ach tati!“

U Frauke se náhle otevřely všechny propustě. Naposledy to Adda zažila, když se její dcera rozešla s Mattesem.

„Já už prostě nemůžu,“ vyrazila ze sebe s prudkým vzlykotem. „Dejte mi už všichni pokoj.“ Theda vyskočila a konejšivě ji objala. Ze dne na den přijal Fraukin syn Arne místo v loďařství Juista v Nordenu. Až do té doby si tento téměř třicátník hrál na korunního prince svého dědečka. Adda se ovšem domnívala, že její manžel už nechtěl svou malou říši dále dělit, a tak svého vnuka převelel bez jeho souhlasu na pevninu. To asi neuniklo ani Frauke.

Eduard zavrtěl hlavou. „Ztratila jsi snad rozum?“ Zmačkal ubrousek. „Vzchop se, dítě!“ Krátce poplácal Frauke po paži, jako by chtěl svým slovům vzít ostrost. Pak se obrátil k Augustě, která stála ve dveřích. „Přines nám rakytníkovou pálenku.“

Pálenka jako vykřičník. Adda věděla, že Eduard tím zamýšlí ukončit téma. Každé další slovo se vypaří. V Eduardově světě představovala kořalka čáru za obchodním jednáním, za nemilými tématy i za manželstvími. Když Frauke před dvěma lety stála s pláčem v jejich obývacím pokoji, poté co přistihla Mattese s ruskou pokojskou, Eduard si zetě povolal k sobě, v naprostém klidu mu nabídl kořalku a pak dvěma stručnými větami zrušil jeho manželství se svou dcerou i jeho zaměstnaní v rodinném podniku. A teď ke všemu ještě Arne!

Frauke zírala mlčky na svůj talíř a po tvářích jí stékaly slzy. Na okamžik zavládlo ticho. Do tohoto mlčení vešla Augusta s tácem naplněných sklenek a všem kolem po jedné podávala.

„Nemám ti přinést hůlku?“ špitla Theda k Eduardovi, poté co otec pálenku vypil jedním tahem a chystal se vstát.

„Uf!“ odfrkl si a upustil ubrousek. „Je čas na polední klid.“

Marijke k němu přistoupila a políbila ho na tvář. „Jen si pěkně odpočiň, tati!“ Usmála se na něj. „A nech si zdát o své tajné vnučce!“

„Ještě ty s tím začínej,“ prohodil potřásaje hlavou a pevným krokem opustil jídelnu.

Theda a stále ještě nehlasně vzlykající Frauke ho následovaly.

Adda se na židli ani nepohnula. „Ještě tu zůstanu. Johanna dosud nic nejedla.“ A Johanna, když zaznělo její jméno, otevřela oči.

Marijke zvedla z podlahy zmačkaný ubrousek a pohlédla na matku. „Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala se.

Adda mávla rukou. „Ne, nech to být. Já to zvládnu sama.“

Než dala Adda své matce do úst lžíci s polévkou, pofoukala ji a špičkou jazyka okusila teplotu. Je to, jako když byly dcery malé, pomyslela si. Johanna však byla vždycky samostatná a silná, neponižuje ji snad, když ji dcera krmí?

Její matka mívala dobré, jasné dny, kdy používala nůž a vidličku jako dáma z lepší společnosti a vzpomínala si i na sebemenší podrobnosti ze svého života, o něž se s nimi pak, stejně jako dřív, cenzurovaně dělila. Byla to spíše přítomnost, na kterou zapomínala, což Adda moc dobře chápala. Proč ale vzpomínat na minulost, když se člověk může ještě těšit na budoucnost? Kdo takto zestárl, musí mít obrovskou schopnost v každém ohledu se bránit a zákony času popírat.

Adda si často přála, aby stejně jako její matka dokázala myslet jen na lepší časy, ale nedařilo se jí to. Pro Addu se zapomnění stalo silovým počinem, jenže k tomu jí ta síla prostě chyběla. Bylo tak lákavé zahalit chmurné myšlenky barevným závojem a ona se o to skutečně pokoušela. Nakonec se však příběhy, z nichž v jednom byla protagonistkou a současně i autorkou, jen zřídkakdy vydařily a probuzení z fantazijních představ pak bylo ještě horší. Vzpomínky se nedaly vymazat. To potom stačil pohled na neohrabaného novofundlanďana, skořicového šneka nebo na otrhanou panenku, jíž chyběl malíček na levé ruce, a bolest byla zase zpátky. Jako kdybychom hydře usekli hlavu, aby se nám hned objevily dvě nové, které svým úsměvem na tváři vyvolávají v paměti člověka dokonce i to nevyslovitelné.

Adda slyšela, jak si před oknem hrají děti, a pohladila Johannu po hlavě.

„Mami, kdo je Gustav?“

Johanninu tvář rozzářil něžný úsměv. Mlčela, zatímco se její úsměv pomalu ztrácel. A začala se jí chvět pravá ruka. Adda jí hladila hubené prsty, dokud se nepřestaly třást.

„Kdo je Gustav?“ opakovala svou otázku.

Matka dál mlčela, ale klouby prstů na rukou jí zbělely napětím. Její bledá tvář změnila výraz a ona zasténala. Pak opět upadla do obvyklé netečnosti.

„Nechceš mi říct, co tě tolik trápí?“ zeptala se Adda tiše. Když stařena nereagovala, chtěla s ní odjet z místnosti, ale vtom se matka prudce ohlédla, podívala se na ni jasným pohledem a pevným hlasem prohlásila: „Ano, to ti můžu říct!“

4. kapitola

Juist 1934, Johanna

„Jen se na sebe podívej,“ řekl otec Johanně chraptivým hlasem a změřil si ji kritickým pohledem. „My Ehlersovi jsme slušná rodina. Tak se taky chovej odpovídajícím způsobem a převleč se. Vypadáš jako děvka.“

Zdálo se, že Ebbo Ehlers, hubený bledý muž v pomačkaném obleku, při pohledu na její nové šaty náhle vystřízlivěl. Jako pokaždé, když otec Johannu káral, okusovala si nehty a proklínala slova, která jí visela v hrdle, ale nemohla ven. Dlouholetá zkušenost ji naučila, že protest a slzy neúčinkují. Proč si nedokázal to své nadávání odpustit ani o jejích šestnáctých narozeninách? Celé noci seděla u starého matčina šicího stroje značky Singer a na těchto šatech, jaké se právě nosí v Berlíně nebo Paříži, pracovala. Ušila si je ze světlezelených zbytků látky podle vzoru z časopisu  Praktische Mode:  těsně přiléhavé, až po lýtka, s páskem a nabíranými rukávy. Ty šaty se staly dárkem, který si dala sama sobě. V podstatě to byly první lepší šaty, jaké kdy měla. Tmavá šatová zástěra, kterou obvykle nosila, nebyla nic jiného než uniforma služky. Ebbo se trpce zasmál, ale ještě s ní docela neskončil. „Celá matka.“

Bez jediného dalšího slova zmizel, kulhaje na pravou nohu, za dveřmi Onoho světa. Tak se říkalo hlavní budově  Školy u moře, v níž pracoval jako školník. Johanna zůstala na školním dvoře sama. Rty se jí chvěly. Pevně je stiskla a vrhla za otcem vzteklý pohled. Nejraději by ho nechala zpráchnivět na lodi vytažené na souši, kde ho dnes brzy ráno našla po prochlastané noci v hospodě  U starého tuleně. Nejlepší by bylo, kdyby ho odliv odnesl daleko do moře a on tam nadobro zmizel. Každý týden stejná komedie: Jakmile otec v pátek přinesl domů žlutý sáček se mzdou, vydal se ke  Starému tuleni,  kde se svými kumpány hulákal Píseň Horsta Wessela a peníze prochlastal rychleji, než je vydělal.

Ebbo ležel na člunu porostlém mechem a řasami jako mrtvola. Pravá noha mu trčela přes zábradlí. Znechuceně ho popadla za rameno a zatřásla s ním, aby se probudil. Jeho vzteku, chlastání i občasné vlídnosti už měla po krk.

„Na našeho Vůdce!“ připil dceři pomyslnou sklenkou; z jeho dechu páchnoucího kořalkou a žvýkacím tabákem se Johanně dělalo špatně.

„ Náš Vůdce, Adolf Hitler, alkohol nepije a taky nekouří,“  citovala tiše propagandistický plakát NSDAP, který se skvěl v nádražní hale u Lázeňského náměstí, ale Ebbo byl už zase v mrákotách.

Nebýt jí, dávno by vysedával na ulici a žebral u lázeňských hostů o feniky. Johanna ho musela neustále tahat z bryndy. V hotelu de Tiden, kde už dva roky pracovala za 30 marek měsíčně jako služebná, měla po práci sotva volno, protože pak místo otce uklízela školní dvůr, čistila třídy, krmila drůbež nebo poníka Lottchen. Okny až k podlaze ho nyní viděla, jak neohrabaně rozestavuje židle na snídani. Ze zamyšlení ji probudil gong. To ředitel školy Martin Luserke jako každé ráno v šest hodin udeřil do své barmské měděné misky.

Hned nato Lu, jak mu všichni říkali, zazpíval skrze svou papírovou trubku po starém námořnickém zvyku  „Jedeme, jedeme, vstávat“  a přitom kráčel od jednoho traktu spáčů k druhému.

Lu byl literárně činný pedagog se srdcem básníka. Jako malé děvče mu sedávala na klíně, zatímco její matka pro ně vařila ve školní kuchyni kávu a horkou čokoládu. A když vyprávěl o své plachetnici  Krake,  Johanna pak stála u kormidla toho člunu a putovala po světových mořích, aby je osvobodila od mořských příšer a zlých pirátů. Pokaždé jiný příběh a vždycky s dobrým koncem.

„A já jsem to všechno dokázala úplně sama?“ ptala se ho pokaždé. Pohladil ji prstem po nose a ujišťoval: „Má malá ostrovní dívenka dokáže všechno, co chce, protože je mnohem chytřejší a silnější, než její půvabný nosík prozrazuje.“

Johannina zlost se nad všemi těmi sliby a marnými nadějemi změnila ve smutek. Její matka byla už dlouho pryč a nejspíš se nikdy nevrátí. Ještě před několika lety se tohle místo nedokázalo ochránit před žáky z celého Německa; rodiče věřili řediteli Lu, že z jejich dětí „v této poeticky působící opuštěnosti a strohosti ostrova, na tomto z času vypadlého kusu ráje, vzdáleného od velkých světových krizí“ vychová svobodné a samostatně myslící osobnosti.

Teď tady chodilo čím dál víc žáků ve směšných uniformách Hitlerjugend; po ostrově pochodovali rázně jako vojáci. Téměř všichni židovští žáci a učitelé zmizeli. Na vývěsní tabuli v lázeňském sále visely antisemitské veršovánky, na pláži vlály černo-bílo-červené vlajky a na pískových hradech zářil hákový kříž jako vytesaný z žuly. Tok jejích myšlenek přerušil hlas ředitele Lu. „Síla větru 3, brázda vysokého tlaku nad Anglií, příčně tři parníky. Za pět minut na školním dvoře!“

Skutečně vál od východu teplý vítr. Pobřežní vody byly cítit rybami a řasami a houkání juistského parníku ohlašovalo nové lázeňské hosty. Ostrov Juist byl závislý na přílivu a odlivu, a čím dříve začala voda stoupat, tím časněji suchozemci přicházeli. Johanna věděla, co to znamená. Během půlhodinky musí být v hotelu, ale předtím musí ještě přinést úhoře z vrše. Na to, aby se nepozorovaně dostala do svého pokoje, už bylo pozdě. Na školním dvoře se totiž už brzy shromáždí první žáci. Rychle se tedy ukryla ve stáji proti hlavní budově, přičemž vyplašila slepici, která kolem ní polekaně proběhla a utekla ven.

Na dvůr přišel Lu a postupně se trousili žáci, aby o pár minut později společně odpochodovali na pláž k pravidelným ranním rozcvičkám.

Když byl vzduch konečně čistý, Johanna vyšla ven. Podvědomě se podívala nahoru k oknům ložnic. V Onom světě, jak se říkalo tomuto křídlu budovy, byli ubytovaní žáci kvinty. Zahlédla Heina Heinsena, který seděl na okenní římse svého pokoje s levou nohou svěšenou přes vlajku s hákovým křížem. Než stačila odvrátit zrak, zvedl ruku k hitlerovskému pozdravu. „Nemáš chuť na procházku k Hammeru?“ zavolal s úšklebem od ucha k uchu. Každý zde rozuměl tomuto pro školu typickému popisu místa schůzek u jezírka, které dělilo ostrov na dvě poloviny. Johanna Heina nenáviděla už od doby, kdy s ním chodila do obecné školy.

„Pět feniků tomu, kdo nechá na svých prstech houpat pět raků, a deset feniků tomu z vás, kdo dá k dispozici ušní boltce,“ vykřikoval o přestávkách mezi vyučovacími hodinami a cinkal přitom mincemi v dlani, jako kdyby byl na trhu, a ne mezi školními lavicemi. Téměř všechny děti se přidaly, i přes bolestivé štípance, které jim raci způsobili, ale nakonec přece vyšly naprázdno. „Můj táta nemá rád, když nás někdo okrádá,“ vysvětloval šklebící se Hein.

Heinovu otci patřil hotel Heinsen, druhý největší na ostrově, a jako předseda Společenství rybářů rozhodoval o tom, kdo smí kolik ryb prodat na pevnině. Hein byl jediný ostrovan, který mohl po obecné škole přejít na  Školu u moře, protože školné tam bylo vysoké. Mezi dětmi průmyslníků a diplomatů byl zpočátku malá ryba. Mezitím se však Heinsen, vedoucí školní skupiny Hitlerjugend (HJ), stal neoficiální hlavou mládeže; každému, kdo okamžitě nezvedl ruku k hitlerovskému pozdravu, udělil důtku a mladší žáky lákal, aby se stali donašeči. Záda mu kryl otec, který se stal rok předtím na rozkaz gaulajtra Wesera starostou a vedoucím správy lázní. V Johanně tak narůstal vztek.

„Spíš půjdu do pobřežních písčin než s tebou k jezírku Hammer,“ odsekla nevlídně.

Hein se dál předkláněl.

„ Jsem fešná Lola,“ začal zpívat.  „Každý muž mě má rád, tak kterého mám zanechat?“  Přitom si ji drze prohlížel a udělal dvojsmyslné gesto – výzvu k boji a současně nepochopení.

Johanna jen znechuceně zavrtěla hlavou.

V ranním tichu zněla jeho slova příliš hlasitě. Johanně náhle připadal ten výstup komický, jako by opravdu byla Lola z  Modrého anděla,  ta   zkažená, vyšňořená holka z tingltanglu, která sní o kariéře, a přitom se propadá do propasti. Ten film s Marlene Dietrichovou a Emilem Jenningsem viděl ve škole každý. Lu ho nechal promítat pro všechny lidi z Juistu ve velkém divadelním sále. Obraz Marlene Dietrichové se Johanně vryl hluboko do paměti. Ještě týž večer si s tlukoucím srdcem vyholila obočí a uhlem nakreslila tenké oblouky. Od té doby taky chodila vlasatá s tmavými vlnami, měkce splývajícími na ramena.

Krátký pocit štěstí, který ráno zažila při pohledu do zrcadla, se nyní proměnil v pocit studu.

„Malý Hein je zas hitlerovský prase,“ pronesla hlasitěji, než zamýšlela, její výrok však naštěstí zanikl v rachotu vozu taženého poníky, který jel kolem cestou z Loogu k sedláku Petersenovi pro mléko k snídani. Prudce se otočila, aby se dala na útěk.

A narazila do Gustava a Wilhelma. Oba měli bílou košili a trenýrky. Gustav byl abiturient, syn advokáta z Drážďan, a nejhezčí chlapec, jakého Johanna kdy viděla. Souměrné rysy tváře, brada jako má Hans Albers, malý rovný nos a světlé krátké vlasy, které měl na spáncích vyholené. Oči měl temně zelené, a když se do nich zahleděla, viděla třpytící se moře, jehož zpěněné vlny narážejí na břeh. Dívky kolem něho kroužily jako rackové kolem kutru. Jeho spolužák Wilhelm vedle něho vypadal spíš nevýrazný, třebaže byl taky atraktivní. Urostlý, měl tmavomodré oči za kulatými brýlemi a černé vlasy. Ti dva byli nerozluční. Za jiných okolností by Johannu možná potěšilo, že má Gustava tak blízko před sebou, dnes jí však jeho přítomnost jen komplikovala situaci.

„Abys ulovil tak hezkou slečnu, Heine, musíš ještě o pár centimetrů povyrůst!“ zavolal Gustav nahoru.

Johanna zrudla, zatímco Hein naopak ještě víc zbledl a pravou rukou máchl jako klackem, než s prásknutím zavřel okno.

Johanna nemohla odolat pokušení, aby se na oba chlapce neusmála. Ten den poprvé pocítila radost.

„Díky!“

„Ty šaty ti šíleně sluší.“ Gustav se jí zahleděl do očí. „Je to přesně to pravé pro naše nedělní divadelní představení,“ dodal Wilhelm. „Doufám, že přijdeš.“

Johanna se na oba podívala nedůvěřivě a rozbušilo se jí srdce.

Wilhelm pokročil blíž.

„Tak uvidíš nejkrásnějšího Hamleta, který kdy směl zemřít na jevišti.“ Ukázal na Gustava, který mu za to vlepil pohlavek a obrátil oči v sloup.

„Co si to dovoluješ,“ ohradil se Wilhelm, „zvedat na mne ruku v přítomnosti tak krásné dámy?“

Johanna se rozesmála. Její narozeniny se nakonec přece jen obrátily k lepšímu.

Johanna stála u přístavu a vytahovala z vody vrš, kterou si z proutí sama upletla.

„Smím pomoct?“ ozval se hlas za ní.

Otočila se a hleděla do tváře Wilhelmovi. Na rozdíl od setkání před půlhodinou byl nyní ve školní uniformě – měl kšiltovku, šedé pumpky a tmavomodrý blejzr.

Dívala se za něj a otírala si ruce o hnědou zástěru. Wilhelm se smál.

„Jsem sám,“ řekl a ukázal na černé houslové pouzdro. „Hraju při příjezdu soukmenovců.“

Johanna zmateně odvrátila zrak a zvedla poklop z vrše.

„Akce  Kraft durch Freude  *) – dnes zase přijede loď s těmi vyblitými. A čeká tu na ně nejen velké množství rakytníkové pálenky, ale taky velkolepý koncert. To všechno pro ducha nového národního společenství.“

Teď se Johanna usmívala, i když jí Wilhelm svými slovy zase připomněl, kolik práce ji čeká. Hotel de Tiden byl zcela obsazený straníky na dovolené, stejně jako všechny penziony a ubytovací zařízení na ostrově. A to sezona teprve začala, pomyslela si, zatímco přihlížela, jak se jeden úhoř snaží dostat z vrše.

„Můžu ti pomoct?“

Johanna zavrtěla hlavou. „To není nic pro tvé muzikální ruce,“ namítla a sáhla do slizkého hemžení.

Wilhelm si dal ruce v bok. „Smyčec není nic jiného než úhoř. Ten chce jednou sem, jednou tam. Jen ten, kdo ví, jak ho zkrotit, se může oddávat radosti smyslů. Ať hudebně, nebo kulinárně, to je přece jedno.“

Johanna se zasmála. „Tak mi tedy ukaž, jak virtuózně tyhle zarputilé potvory zkrotíš,“ vyzvala ho.

Wilhelm zachytil jednoho úhoře a pokoušel se ho držet oběma rukama, ryba mu však vyklouzla a spadla na zem, kde sebou zoufale zmítala. Wilhelm o krok ustoupil. Johanna dala podvědomě nohu na zmítající se klubko, sehnula se, vzala úhoře mezi palec a ukazováček a pevně jím udeřila o přístavní zeď. Totéž udělala i s pěti dalšími. Při pohledu na Wilhelmovu tvář, která při jejích zkušených pohybech zbledla, se ušklíbla. „Pro tvou citlivou dušičku je to trochu moc, viď?“ Se smíchem vzala kbelík a zamířila k svému jízdnímu kolu.

„Jíst úhoře je jedna věc, ale přihlížet tomu, jak opouští tenhle svět, je něco jiného. Můžu tě kousek doprovodit?“

Wilhelm kráčel vedle ní po hrbolaté cestě podél břehu do vesnice, kbelík s mrtvými úhoři v pravé ruce a pouzdro s houslemi v levé. Cestou Johanně vyprávěl, že s Gustavem chtějí po maturitě,   už vlastně   za měsíc,   společně podniknout cestu Luovou plachetnicí  Krake.

„Než nastane vážný život a já budu studovat.“

Johanna na něj zvědavě pohlédla, zatímco se pokoušela, aby její kolo udržovalo směr.

„A jak to, že už tak brzy?“ zeptala se a vzpomněla si na ta mnohá dobrodružství, která v Luově fantazii na člunu  Krake  prožila.

Wilhelm se rozpačitě ohlížel.

„Přece víš, že Gustav je Žid, nebo…?“

*)  Kraft durch Freude  (zkráceně KdF), Radostí k síle, byla v nacistickém Německu  státem řízená organizace volného času. Ve 30. letech byla největším provozovatelem cestovního ruchu na světě.

5. kapitola

Juist 1934, Johanna

Johanna seděla na svahu nejvyšší duny na západním břehu a dívala se přes širokou pobřežní písčinu na člun, který se houpal daleko venku v moři. Pravděpodobně nějaký rybář. Tak brzy ráno byl asi sotva někdo na cestách, kromě kutrů, které v téhle roční době lovily především platýse a kambaly. Tato hodina patřila jí, široko daleko nebylo nikoho vidět ani slyšet, jen pár šedobílých racků poletovalo nad travinami, které si v dunách v ranním větru šeptaly. Milovala ty chvíle, kdy v měkkém ranním světle na obzoru jen tak pro sebe srůstala obloha s mořem. Do nosu jí vnikala svěží slaná vůně.

Johanna naslouchala tichému pleskání vln. Měla by si dnes večer obléct na premiéru šaty, které si sama ušila? Gustav říkal, že v nich vypadá dobře. Od svých narozenin je už neoblékla, ale každý večer si je před spaním natáhla a v myšlenkách si vybavila chvíli, kdy si ji v nich Gustav tak prohlížel. Včera ho od té doby poprvé opět viděla. Na zpáteční cestě z vesnice, kam zajela koupit doutníky pro otce, náhle vyrazil z dun zajíc a začal kličkovat před jejím kolem. Prudce zabrzdila a doutníky vyletěly velkým obloukem z nosiče. Srdce jí poskočilo, když se jakoby odnikud vynořil Gustav a pomohl jí dát všechno do pořádku. Sklopila zrak a rovnala si záhyby na šatech. Gustav se sehnul pro doutníky, přičichl k nim a pak jí je podal jako kytici květin. „Té nejsladší slečně na ostrově,“ řekl. Velice se snažila, aby na něj příliš nezírala. Jenže když nic neříkala, naznačil úklonu a zmizel stejně rychle, jako se objevil. Kvůli němu   by si ty šaty vzala – dala by mu tím aspoň najevo svůj zájem. Jinak by si mohl myslet, že je jí lhostejný.

Kdesi na moři se ozývalo houkání sirény varující před mlhou, a to ji vytrhlo ze zamyšlení. Opřela se o měkkou písčitou půdu a vstala. Opatrně si setřásla zrnka písku ze šatů a vlasy ovázala šátkem, aby je vítr nerozcuchal. Po práci už nebude mít dost času na to, aby se pořádně učesala. K výzdobě stolů na snídani pro hosty rychle natrhala několik macešek a růžiček, jež lemovaly písčitou pěšinu, pak sešla dolů ke zpevněné cestě a nasedla na kolo. Projela kolem několika starých chatrčí, pak kolem mléčného baru, minula Jannsenovo pekařství u vjezdu do obce, nový procovský dům starosty Heinsena z pálených cihel a dorazila na Lázeňské náměstí. Z nádraží k ní doléhal pronikavý pískot.Otočila se a hleděla za ostrovní železnicí, která vypouštěla páru a mířila k přístavišti, daleko venku v občas zaplavené písčině. Koňské povozy, které odvážely zavazadla a hosty, rachotily kolem ní a rozvířily tolik prachu, že musela přivřít oči. Když je znovu otevřela, objevila Okkeho, který k ní přicházel od hráze. Seskočila z kola a počkala na něj.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola