Autorka děkuje Ministerstvu kultury ČR za tvůrčí stipendium v letech 2018–2019.

Copyright © Milena Štráfeldová 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7314-3

Někde tam je,

ta divná.

Na samém dně.

Jak mořská příšera,

krakatice, co děsí námořníky

a svými chapadly stahuje koráby do hlubin.

Pohlédne na tebe, a zešílíš.

Jindy je zase beztvarý kožnatec.

Už věky se nepohnul,

jen tu a tam vypustí ochranné barvivo.

Ztracená velryba, co naříká nad svou samotou.

Anebo klubko hadů, kteří se požírají navzájem.

A možná je to prastará želva.

Její krunýř dávno obrostl mušlemi,

je k nerozeznání od mořského dna.

A také to mohou být mořské sasanky,

něžně průsvitné, domodra či dorůžova,

co nevinně tančí ve spodních proudech.

Stačí se jich ale jen dotknout, a žahnou!

Svou oběť pak sežerou zaživa.

Je tam. Je!

Brání se…

1902–1918

„Jest způsobilá postoupiti do vyšší třídy.“

/zápis v třídní knize IV. obecné dívčí školy na Smíchově/

Po okně leze moucha. Ta velká, masařka. Chvíli běží nahoru, k proužku zamračené oblohy mezi činžáky. Pak se zarazí a přemýšlí, co dál. Nožkama si přitom drbe hlavu. A potom zase spěchá na opačnou stranu. Nebo někam jinam. Okenní tabulku tak křižuje už celou věčnost. Podrážděně přitom bzučí…

Holčička ji napjatě sleduje. Čeká, kdy moucha už konečně najde škvíru v okenním rámu a vyletí ven. Přece ji musí vidět, když má tak vypoulené oči! Tatínek říkal, že kvůli těm velkým očím vidí mouchy na všechny strany. To by holčička chtěla taky, mít velké oči a vidět na všechny strany.

Tahle moucha ale musí být slepá! V jednom okamžiku je jen kousíček od škvíry, už už by se mohla dostat ven, na svobodu, zase se však zastaví a leze jiným směrem.

„Ty jsi hloupá!“ zlobí se holčička na mouchu a snaží se ji svými dětskými prstíky přistrčit ke škvíře. Moucha se poleká a s rozčileným bzukotem odlétne. Obkrouží pokoj, odpočine si na lustru – a pak se vrátí k oknu a znovu po něm začne zmateně bloudit.

Holčičku už to její věčné lezení nudí a chce se vrátit do postele, vtom se stane zázrak! V šedivých mracích se najednou objeví trhlina a z ní vystřelí sluneční paprsek. Zasáhne mouchu a ta v prudkém světle strne, ani se nepohne. Holčička si ji zvědavě prohlíží…

Vidí, jak její černé tělíčko zmodralo a jak se její průsvitná křídla zbarvila dozelena a pak dofialova. Všimne si i drobných žilek na křídlech, které najednou zasvítily stříbrně. Holčička ještě nezná jména všech barev, vždyť jsou jí teprve tři roky, na ten pocit už ale nikdy nezapomene.

„Co to tu vyvádíš?“ ozve se jí v tu chvíli za zády. Do ložnice vešla máma, celá nazlobená, že holčička neleží. Místo toho dokonce šplhá někde po oknech!

„Kolikrát ti mám říkat, že máš být v posteli. Jsi nemocná, tak lež!“

Kdybych si já tak mohla aspoň chvíli poležet, když mi není dobře, pomyslí si přitom máma trpce. A bezděky si všimne mouchy.

Trhlina v mracích mezitím zmizela, zmizel i sluneční paprsek, který ji na okamžik proměnil v barevný zázrak, a tak po okně leze zas jen obyčejná moucha, po které zůstanou na skle leda mušince.

„A to jsem ta okna v pondělí vyleštila,“ rozzlobí se máma ještě víc a sáhne za skříň pro plácačku. A pak stačí jeden šikovný švih, v tom má máma jistou ruku, a z mouchy zbude na okně jen mazlavá šmouha. Máma ji setře cípem zástěry.

„A ty už buď hodná,“ urovná holčičce polštář pod hlavou. „To víš, taková angína není žádná legrace.“

~

Ta angína opravdu nebyla žádná legrace. Holčička stoná už třetí týden. Zpočátku ji bolelo v krku tak, že nemohla ani polykat. Plakala, když se jí máma snažila vpravit do pusy lžíci hořké medicíny, kterou jí předepsal doktor. Bránila se, odstrkovala máminu ruku, prala se s ní tak, až ta odporně hnědá tekutina kolikrát skončila v peřinách. Nakonec kvůli tomu dostala od mámy pohlavek.

„Podívej, cos to zase vyvedla! Já nebudu pořád převlíkat,“ rozkřikla se máma. Přitom už stačila vyměnit špinavý povlak za nový. Na tom, aby její prádlo zářilo bělostí, jí vždycky záleželo.

„Když já to nechci!“ odmlouvala holčička. „Nechutná mi to.“

„Je to medicína,“ odbyla ji máma. „Ta není od toho, aby ti chutnala. Pan doktor řekl, že ji máš užívat, tak ji zkrátka budeš užívat. Otevři pusu!“ a nalila vzpouzející se holčičce další várku hořkých kapek přímo do krku. Holčička se málem pozvracela.

Ty první dny však jen proležela ve vysokých horečkách. Chvílemi měla pocit, že se někde ztrácí. Jasně si pamatuje, jak ji do bosých chodidel pálil horký písek. A pak se zas ocitla v rybníce u bavorovské babičky a bůhvíproč se až po pás brodila ve studené vodě. A jednou dokonce poletovala jako vrabec, akorát že byla celá modrá. Ani trochu se přitom nebála, že spadne.

„To dítě blouzní,“ řekl doktor Vilímek ustaraně, když ho k holčičce konečně zavolali. „Jak dlouho už tu takhle leží?“ podíval se přísně na mámu.

„Třetí den,“ přiznala máma a rozpačitě žmoulala cíp své naškrobené zástěry.

Takže aspoň pátý, pomyslel si Vilímek. Ne nadarmo má na Smíchově ordinaci už víc jak dvacet let. Je to pořád totéž! V těchhle činžácích, co se na periferii Prahy narychlo staví kvůli fabrikám, volají doktora, až když je nejhůř. A někdy už je zkrátka pozdě. Ani sebelepší doktor pak nepomůže…

I tentokrát se zprvu obával nejhoršího. Angína, kterou tahle malá Čermínovic dcerka onemocněla, totiž zprvu vypadala jako záškrt. A nebyl by to první případ! Čas od času se difterie na Smíchově objevila. Některé dítě z kolonky ji zavleklo do školy a pak už si nemoc nevybírala. Hodně dětí záškrt nepřežilo.

Naštěstí se ukázalo, že holčička má opravdu jen těžkou angínu, za pár dnů začaly horečky klesat. Už ji ani nebalili do ledových prostěradel, ve kterých se třásla zimou, stačily jen studené obklady na krk. Doktor byl hlavně rád, že protentokrát nemusel do jejího oteklého krku řezat.

Tenhle zákrok z duše nenáviděl! Dva dospělí museli to vyděšené, dusící se dítě vší silou držet, aby mu mohl do krku proříznout otvor k dýchání. Někdy si musel pospíšit a nebyl ani čas na anestetikum. Jen rychlý řez mohl tomu malému zachránit život. Ta úleva, když pak viděl, že přestává lapat po dechu a do zmodralého obličeje se mu vrací normální barva! To ale naštěstí nebyl případ téhle Marušky…

„Nebojte se, paní Čermínová, vaše holčička bude v pořádku,“ mohl tak říct už po prvním týdnu. „Teď ale musí hodně odpočívat, aby se nemoc nevrátila. Nebo nedej bože nezasáhla srdíčko, to by byl malér. Zítra se na ni raději přijdu zase podívat.“

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ loučila se matka Čermínová s doktorem, když Marušku naposledy prohlédl a ujistil se, že nebezpečná nemoc je zažehnaná. A z hrníčku v kuchyňské kredenci začala ustaraně lovit pár bankovek, aby srovnala účet za léčení své dcerky.

„To nechte být, paní Čermínová,“ uklidňoval ji doktor. „Já si teď od vás vezmu jen za ten lék. To ostatní půjde na nemocenskou pokladnu. Váš muž má přece jako listonoš nárok na erár, ne?“

„Opravdu?“ užasla paní Čermínová. „Tak vám na stotisíckrát děkujeme,“ vrhla se málem po doktorově ruce. Jen tak tak ucukl, aby mu ji za těch pár ušetřených korun samou vděčností nezlíbala. Ještěže v tu chvíli přiběhla ze školy starší Maruščina sestra Zdeňka.

„Ukaž se mi,“ začal ji honem prohlížet doktor, aby odvedl pozornost. „Otevři pusu!“

Zdeňka poslušně odložila tašku na kuchyňskou židli a otevřela dokořán pusu s bílými zoubky. Krk měla čistý, bledý, nikde ani známka angíny.

„V pořádku,“ pochválil ji doktor. „Máte pěkné děti,“ řekl nakonec matce Čermínové a spěchal pryč.

Na věži nedalekého kostela sv. Václava právě odbíjelo poledne. Je čas zajít k Holubům na oběd, řekl si Vilímek. Dnes prý mají zadělávaného králíka, jeho oblíbené jídlo. A když bude mít štěstí, zastihne tam i Jiřího…

~

Zadělávaný králík, jak ho připravovala paní hostinská Holubová, byl totiž opravdu něco! A nejen on. I kachna se zelím, nadívané telecí, guláš, a dokonce i koprovka s knedlíkem byly lahůdky, na které se Vilímek těšil celé dny.

„Jen kvůli té vaší báječné kuchyni, paní Holubová, jsem se nikdy neoženil. Vždyť kterápak by mi doma takhle vařila?!“ usmíval se pokaždé blaženě nad plným talířem. A paní hostinská, jaksepatří obšírná ve své obrovité zástěře, zářila radostí.

„Ale jděte, pane doktore. Vy si ze mne pořád jen utahujete!“ odmítala naoko jeho chválu. Běda však, kdyby na ni některý den zapomněl. Nebo se, nedej bože, šel dokonce najíst jinam! Třeba ke Zlatému andělu. Hrůza. Vždyť tam prý sypou do omáčky mouku! To ona zahušťuje omáčky jedině smetanou…

„A víte, co chystám nazejtří?“ zašeptala vzápětí, jako by šlo o státní tajemství. „Perkelt. Pravý maďarský perkelt!“

Tak perkelt, zasnil se doktor Vilímek. To ho tedy zítra čeká další krásný den.

Bůh ví, proč se mu do téhle utěšené chvilky připletla vzpomínka na malou Čermínovic Marušku. Hned bylo po radosti…

Je to totiž pořád dokola! Když si před lety otevřel jako začínající lékař na Smíchově praxi, věřil, že něco změní. Že dokáže pečovat o všechny ty lidi, co se sem po tisících hrnuli za prací. Že je bude léčit a uzdravovat. A že bude zachraňovat jejich děti. Dnes však má pocit, že je to čím dál těžší.

A jak by taky ne, když vidí, jak se jen za jeho života změnil Smíchov k horšímu. Nemluvě o tom, co mu kdysi vyprávěli smíchovští staříčci! Pamatovali ještě zdejší vinice, zahrady a letohrádky. Jenom usedlostí a viničních domků tu bylo na sedmdesát. A jaká měly krásná jména: Šmukýřka, Nikolajka, Pernikářka, Měchurka!

Když ještě v roce 1830 vydal Vincenc Morstadt lept s pohledem na Nové Město a Vyšehrad, zachytil na něm Smíchov jako venkovskou krajinu plnou stromů a kvetoucích luk. Byla tu zahradnictví, která zásobovala čerstvou zeleninou celou Malou Stranu. Doktor Vilímek ten pohled dobře zná, už léta mu visí v pokoji nad psacím stolem.

Tenkrát uprostřed té romantické idyly strašily jedině komíny Przibramovy a Porgesovy kartounky. Když potom spojil Prahu se Smíchovem řetězový most, začal se venkovský ráz smíchovského předměstí rychle ztrácet. Továrny tu rostly jedna za druhou, porcelánka, cukrovar, papírna, fabrika na mlýnské stroje, sirkárna…

A korunu tomu všemu dodal Ringhoffer, když tu roku 1852 otevřel svůj první závod. Dnes jeho strojírny pohltily polovinu Smíchova. Nemluvě o novém pivovaru, železnici a elektrické tramvaji. A k tomu přibyly celé ulice narychlo stavěných činžáků s levným nájemným, aby měli všichni dělníci, kočí, pradleny a úředníčci, co tu pracovali, taky kde bydlet. Dnes by tedy Morstadt při pohledu na Smíchov zaplakal!

A Vilímkovi je zas kolikrát do pláče, když vidí, jak těžko se tady lidem žije. U Čermínů to ještě není nejhorší. Kuchyň a pokoj pro čtyřčlennou rodinu, co musí vyžít z pošťáckého platu, jakž takž stačí. A matka Čermínová, aspoň jak ji za poslední dny poznal, je náramně pořádná a čistotná ženská. Všechno se jí doma jen blýská. V mnohem lepších domech by si z ní mohli vzít příklad.

Zato jinde naráží doktor Vilímek na takovou ubohost, jako by lidé snad ani nežili ve slavném století páry a pokroku! Dělnické kolonky jsou plné svrabu, vší a tuberkulózy. Polovina dětí se tam nedožije pěti let. Zná i rodinu, kde syfilis dostali od otce všichni, naposledy čtrnáctiletá dcera. A co teprve když v takových poměrech vypukne skutečná epidemie! Zažil tu už snad všechno: choleru, černý kašel i pravé neštovice. O spále a záškrtu ani nemluvě.

A zlepšení se zdá v nedohlednu. Jak má však těm lidem pomáhat, když ho k nemocným často ani nezavolají? Být to opravdu záškrt, tak malé Čermínové už nepomůže. A kolik podobných dětí tu pochovali? Přitom mohl být mezi nimi i velký talent! Jednou by z nich vyrostli třeba slavní stavitelé, doktoři, profesoři. Nebo dokonce nějaký umělec…

À propos umělec! Dneska se tedy s Jiřím asi nepotká. Šel nejspíš obědvat jinam, nevěrník.

Právě v tu chvíli však do hostince U Holubů vstoupil vysoký štíhlý muž v elegantním plášti. Měkký klobouk, ebenovou hůlku i semišové rukavice předal hned u vchodu pikolíkovi a pak s úsměvem zamířil k Vilímkovu stolu.

„Vilímku, příteli,“ pozdravil ho svým jemným hlasem. Ten hlas doktor Vilímek miloval. Zvlášť když mu Jiří předčítal své verše…

~

„Přečti mi pohádku,“ žadonila toho dne Maruška, sotva Zdeňka dojedla oběd.

„Jakou?“ zeptala se Zdeňka. Kouskem chleba mezitím vytřela ze dna talíře i poslední zbytek omáčky, až se talíř jen blýskal.

„Copak ty nemáš žádné úkoly?“ ozvala se však přísně máma. Právě se chystala umýt nádobí, škopek byl už zas plný. „Víš dobře, že nejdřív si máš udělat úkoly. Pak teprve můžete myslet na hraní!“

„My jsme ale žádný úkol nedostali,“ špitla Zdeňka.

„Jak to?“ podívala se máma nedůvěřivě na starší dcerku. To se snad ještě nestalo, aby Zdeňka přišla domů bez úkolu.

„Slečna ředitelka nás dnes pustila ze školy dřív…“

„A proč?!“

„Prý kvůli těm lidem venku, aby se nám nic nestalo…“

„Jakým lidem?“ vyjevila se máma. „Co to povídáš?“

„Já nevím,“ krčila Zdeňka bezradně ramínky a bylo jí skoro do breku. Jako ostatně vždycky, když se máma zlobila. „Jen nám řekla, že máme jít rychle domů.“

Máma nechala nádobí, utřela si ruce do zástěry a šla se podívat z okna, co je to tam venku za nebezpečné lidi.

Na ulici se ale nedělo nic zvláštního. Dál v ní projížděly všelijaké povozy a káry a občas po dláždění přehrčel fiakr. Před svými krámy stejně jako jindy postávali kupci a vyhlíželi zákazníky. Dámy v kloboucích si jako každý jiný den prohlížely zboží ve výloze galanterního obchodu a služky spěchaly se džbánem do hospody, aby panu domácímu přinesly k obědu čerstvě čepovanou smíchovskou dvanáctku.

Snad jen ten pekařský učen, co spadl z kola a rozsypal při tom plnou nůši housek, neměl od svého mistra dostat takový pohlavek. Au! – Až mu odletěla čepice. Jinak se tu ale opravdu nestalo nic, co by stálo za řeč.

„To je divné,“ kroutila hlavou máma. Co to tu ředitelku napadlo? Jenom zbytečně děsí děti. A Zdeňce stačilo málo, aby hned měla na krajíčku…

Vtom v předsíňce bouchly dveře a do kuchyně prudce vešla hlava rodiny, poštovní sluha Václav Čermín. Svou kabelu upustil hned za dveřmi a pošťáckou čepici nacvičeným pohybem hodil na věšák. Chvilku se tam třásla, vypadalo to dokonce, že spadne, nakonec ale zůstala poslušně viset na kovovém háčku.

Holčička na tenhle tatínkův kousek vždycky netrpělivě čekala a pokaždé zatleskala rukama, když se mu povedl. Tentokrát však i ona zůstala na tátu užasle koukat, stejně jako Zdeňka a matka Čermínová. Nebyly zvyklé na to, aby se táta objevil doma uprostřed dne. Oběd mu dávala máma s sebou do kastrůlku, ohříval si ho stejně jako ostatní pošťáci na kamnech přímo v úřadě.

„Co se stalo?“ vyjelo konečně z mámy.

„Venku je boží dopuštění,“ řekl táta celý udýchaný. „Spěchal jsem domů, chtěl jsem vědět, jestli jste v pořádku. Hlavně že se Zdenička vrátila včas ze školy…,“ otřel si kapesníkem zpocené čelo.

„Teď mi tu vypráví, že prý je dnes pustili dřív. Vůbec nechápu proč!“

„Ve městě jsou demonstrace! Tisíce lidí se srotily na Václavském náměstí. Malostranský rynek je tak plný, že tam neprojede ani bicykl. V ulicích táhnou průvody s transparenty. Čeká se, že vyjdou i dělníci z Karlína nebo ze smíchovských fabrik. To pak bude teprve mela!“

„A o co jim jde?“ Tohle tedy máma vůbec nechápala. O politiku se v životě nezajímala, zato měla ráda ve věcech pořádek.

„Chtějí mít volební právo,“ řekl táta. Jako by však na ni mluvil cizí, nesrozumitelnou řečí.

„A k čemu?“ užasla máma ještě víc.

Zdeňka s Maruškou na rodiče ještě chvilku nechápavě koukaly a pak se tiše vytratily do vedlejšího pokoje. Maruška si lehla poslušně do postele a Zdeňka sáhla po pohádkové knížce plné velkých barevných ilustrací. Tuhle knížku obě milovaly.

„Kterou chceš?“ zeptala se Marušky.

„Tu o princezně a drakovi,“ řekla Maruška a blaženě se zachumlala do peřin.

„Tak poslouchej. Za sedmero horami a sedmero řekami bylo jedno království…,“ začala číst Zdeňka.

To království, co je někde za sedmero horami a sedmero řekami, bych ráda viděla, zasnila se Maruška a zavřela oči. Jednou tam pojedu!

~

„Jiří,“ rozzářil se doktor Vilímek a hned udělal příteli místo u svého stolu. „Už jsem se bál, že dnes nepřijdeš…“

„Málem to tak dopadlo,“ postěžoval si Jiří a usadil se na hospodskou židli. Bezděky přitom začal svými štíhlými prsty s pěstěnými nehty rovnat ubrus na stole. Jakmile si však všiml, že je na něm zaschlá skvrna od omáčky, rychle toho nechal. Něco tak ordinérního! Štítivě ruku zase odtáhl.

„Dej si králíka, je báječný,“ radil Vilímek příteli a raději přehlédl Jiřího znechucený výraz. Tihle umělci! Jsou tak přecitlivělí…

A zvlášť Jiří! Ve skutečnosti se tedy jmenuje Josef. Když si ale chce říkat Jiří, proč by mu Vilímek neudělal radost, že? I ten přídomek si Jiří vymyslel, žádné aristokratické předky přece nemá. Jeho táta byl konduktér na dráze.

„Nebudu jíst, nemám hlad,“ odmítl však Jiří dnešní chef d’oeuvre paní Holubové. „Už to tam venku nejspíš vypuklo,“ dodal trochu otráveně.

„A co?“ nechápal zprvu Vilímek.

„Davy vyšly do ulic. Celá Praha demonstruje!“

Vilímek už dříve zaslechl, že se na dnešek něco chystá. Nevěnoval tomu ovšem velkou pozornost. Tahle srocení lidu kvůli volebnímu právu se přece táhnou už dva měsíce. Co by na tom zrovna dnes mělo být tak výjimečného?

Na druhou stranu už je nejvyšší čas, aby se věci pohnuly. Píše se rok 1905, a tady jsou poměry jako ve středověku! Vždyť do vídeňské říšské rady se ještě pořád volí podle kurií, za města či venkov. Donedávna mohli volit ještě leda tak velkostatkáři nebo živnostníci. Ke všemu platil majetkový census. Krátce řečeno, své poslance si mohli vybírat jen zámožní lidé. Obyčejný člověk, třeba takový zámečník u Ringhofferů, se k volební urně ani nedostal.

Teprve po zavedení páté, všeobecné kurie mohli od roku 1897 v Předlitavsku volit všichni mužští od 24 let. I díky tomu do vídeňského parlamentu poprvé pronikli poslanci ze sociální demokracie. A byla jen otázka času, kdy začnou boje o všeobecné a rovné volební právo. Demonstrace teď probíhají málem v celém rakouském mocnářství.

„Jak to tam venku vypadá?“ zeptal se proto Vilímek znepokojeně. Při takovém srocení lidí se leccos semele.

„Četníci jsou prý připraveni demonstrace potlačit,“ odpověděl Jiří a Vilímkovy obavy jen vzrostly. Ještě že má svůj doktorský kufřík stále u sebe! Jenom doufá, že jeho obvazy nebudou potřeba…

„Co si o tom myslíš?“ podíval se tázavě na Jiřího.

Ten chvíli zamyšleně hleděl z okna a prsty bezděčně vyťukával na desce stolu jakýsi smuteční pochod.

„Dnes ráno mne napadlo pár veršů,“ řekl pak zdánlivě bez souvislosti:

A mně je,

jak bych zapomněn zůstal tu sám,

opožděný celým věkem,

dýchaje vzduch mrtvého již století…

V tom ovšem Vilímek svého přítele poznává. To je celý on! Ten zjemnělý estét, co si tak zakládá na své výlučnosti. Ve skutečnosti ho zajímají jen samá dekadentní témata, hniloba a tlení, zánik a smrt, samota a šílenství. Jeho Moderní revue je těch morbidních obrazů zmaru plná.

Přesto Vilímek Jiřího verše rád poslouchá, znějí mu jako hudba. Současně si však kolikrát říká, jak by asi Jiří zareagoval, kdyby ho jednou vzal s sebou do dělnické kolonky! Tam by se básník na to umírání mohl podívat pěkně zblízka. A ne od kavárenského stolku nad šálkem pravého ceylonského čaje, jako jeho obdivovaný vzor – dandy Oscar Wilde.

„Venku se střílí,“ vrazil náhle k Holubům kluk, co roznášel polední číslo Národních listů. „Prý zabili nějakého učně, je tam spousta zraněných,“ vyhrkl ještě. To už mu hosté čerstvé vydání trhali z rukou, ani nestačil sbírat drobné.

Doktor Vilímek vyskočil a popadl svůj kufřík plný obvazů: „A je to tady,“ řekl nešťastně Jiřímu. „Budu muset jít. Paní Holubová, platím!“

„Nechte to být, pane doktore, dáte mi to příště. Takové neštěstí,“ rozklepala se jí přitom brada. „Mladý chlapec. Takové neštěstí…“

„Půjdeš se mnou?“ obrátil se Vilímek spíš jen mimoděk na Jiřího, ten ale zavrtěl hlavou. Na nějaké pouliční boje není zvědavý. To není téma pro Moderní revui.

„Víte co, paní Holubová? Přineste mi přece jen toho králíka, když ho doktor Vilímek tak vychválil,“ rozhodl se nakonec, když se za Vilímkem zavřely dveře. Beztak má teď spoustu volného času. Poštovní úřad, kde pracuje, dnes už pro jistotu zavřeli. Aspoň si tak v klidu prolistuje pár literárních časopisů, které si dává posílat ze zahraničí.

Zatímco tedy Praha demonstrovala za volební právo a oplakávala mrtvého sedmnáctiletého učně Jana Hubače, básník Jiří Karásek ze Lvovic strávil v hostinci U Holubů příjemné odpoledne. Ten králík totiž chutnal opravdu skvěle! A navíc zjistil, že v jednom z těch zahraničních časopisů otiskli překlad jeho básně…

~

V Dolní Čermné v Orlických horách toho roku oplakávali jinou Marušku. Té však bylo už jedenadvacet. Měla prý hlavu Medúzy. Její nevlastní bratr, tehdy šestiletý Jindříšek, hledí ze staré rodinné fotografie úplně vyděšeně…

~

Zato pro Jiřího byl rok 1905 mimořádně úspěšný. Konečně totiž mohl vydat svou básnickou sbírku Sodoma! Po deseti letech od toho strašného skandálu…

Dodnes si vzpomíná, jak měl tenkrát nahnáno! Jenom tuší, kdo ho udal, že jeho verše jsou oplzlé a zvrácené. Prý v nich oslavuje homosexuální lásku mezi muži. Cenzura celé vydání zabavila ještě v tiskárně, všech dvě stě výtisků. Tiskař Stivín zachránil nějakých osm kousků, které ještě neměly obálku.

Chudák tiskař! Dostal se do celé kauzy jako Pilát do Kréda. Vůbec nechápal, co je na té Jiřího sbírce tak závadného. Musel pak přesto k soudu, stejně jako vydavatel Moderní revue Arnošt Procházka. A byli by je všechny tři nejspíš odsoudili, kdyby zrovna tehdy císař neudělil mimořádnou amnestii pro tiskové delikty…

Samotného vězení kvůli svým veršům se přitom Jiří příliš nebál. Spadal by do kategorie politických, a to není tak zlé. V cele by mohl číst i psát, měl by nárok na denní tisk, na návštěvy a dopisy. Dokonce i na slušnou stravu. Nemusel by ani nosit potupný vězeňský mundúr. A možná by z něj byl nakonec hrdina, oběť nelítostné rakouské perzekuce. Jako z omladinářů.

Kdyby ho však měli soudit pro samotnou homosexualitu, bylo by to mnohem horší. Podle zákona „O násilném smilstvu, zprznění a jiných těžkých případech“ se homosexualita trestala těžkým žalářem do pěti let. Stejně jako smilstvo se zvířaty. A kdyby při tom jinému muži snad vyhrožoval či ho donutil lstí, mohl by dostat až deset roků. S okovy na nohou, bez návštěv svých blízkých, čas od času zostřeno půstem, samovazbou nebo tvrdým ložem.  Postavit básníka Jiřího před soud kvůli smilstvu však naštěstí nikoho nenapadlo.

Chvíli se bál i toho, jaký dopad bude mít ten jeho skandál v zaměstnání, na poště. Bylo mu tehdy pouhých čtyřiadvacet, jako nedostudovaný bohoslovec nastoupil krátce předtím na místo poštovního úředníka – a teď tohle! Bude snad slavná c. a k. pošta zaměstnávat někoho, kdo je byť jen podezřelý z tak odporného zločinu? Jeho šéfové však celou záležitost velkoryse zametli pod koberec, nedostal ani důtku.

„Pane kolego, příště buďte prosím trochu opatrnější. Víte, jak obdivuji básníky. Vaše verše jsou však snad až příliš smělé,“ řekl pouze jeho nadřízený a dlouze se na toho pohledného mladého muže v dokonale padnoucím obleku podíval. „Nerad bych, aby se z vás stal druhý Oscar Wilde!“ – Právě tehdy totiž probíhal soud s velkým irským básníkem, byly toho plné noviny.

„Ano, pane,“ špitl Jiří a ze šéfovy pracovny se málem vypotácel. To mu ovšem nebránilo, aby své dekadentní verše psal dál! Umění si prostě nedá vzít…

A nakonec vyhrál! Trvalo to sice ještě dlouhých osm let, ale vyhrál. Když poslanec Josef Hybeš roku 1903 v říšské radě interpeloval kvůli jeho sbírce ministra vnitra a jen tak mimochodem ji při tom celou nahlas přečetl, bylo jasné, že už ji cenzura nemůže zakázat. A tak právě letos mohl Jiří svou Sodomu konečně vydat. Beze strachu, že mu hrozí nějaký postih. Ta úleva!

Pravda, přítel Vilímek chodí kolem celého případu pořád trochu po špičkách. Spíše než zločince však vidí v Jiřím nemocného člověka. Jiří přitom dobře ví, že mnohé z jeho skandálních veršů zná nazpaměť. A někdy, když se kvečeru setkají v Jiřího mládeneckém bytě, Jiří mu své nové básně rád předčítá. Vilímek je totiž pozorný posluchač…

~

Až se jaro vrátí,

ó, to bude ráj!

Zelenat se bude

celý širý kraj…

recitovala druhý den Zdeňka v Čermínovic kuchyni báseň Josefa Václava Sládka, kterou se měla naučit do školy. Moc jí to zatím nešlo, zarazila se hned po první sloce. Podívala se tázavě na mámu, která u stolu štupovala ponožky. Ležela před ní rozevřená čítanka se Sládkovou básní.

Slunce bude hřáti,

větřík teple dout…

napověděla Zdeňce máma.

Potok bude hučet

zproštěn zimních pout…

chytla se Zdeňka její nápovědy. A pak už se nějak doškobrtala do konce:

Luka budou vonět,

stromy budou kvést

a skřivánek vzhůru

do nebe se nést.

Rozletí se vzhůru

až v oblačnou říš,

a naše srdéčka

vzlétnou ještě výš!

Zdeňka se nakonec uklonila, přesně tak, jak to v hodinách mateřského jazyka vyžaduje slečna učitelka Procházková. A malá Maruška, která Zdeňčinu recitaci celou dobu sledovala, jí nadšeně zatleskala. Tolik už věděla: když se někdo klaní, má se mu zatleskat.

Máma však příliš spokojená nebyla. „Tu básničku musíš umět pořádně, jako když bičem mrská. Tak ještě jednou!“

A Zdeňce nezbylo než Sládkovy veršíky opakovat stále dokola, dokud je bezpečně neuměla. Ke konci jí s tím pomáhala i Maruška…

„My jsme se tuhle básničku ve škole taky učili,“ řekla najednou máma dojatě a obě dcerky se na ni překvapeně podívaly. Zdeňka nejspíš proto, že netušila, že čítanky se vlastně nemění. Stále je na předsádce podobizna Jeho Veličenstva císaře Františka Josefa a uvnitř tytéž veršovánky jako před dvaceti lety.

Maruška však zprvu nemohla pochopit, že i máma byla kdysi malá a chodila do školy. Jak je to možné? Máma je přece máma!

„Měli jsme tehdy pana učitele Jedličku,“ začala máma vzpomínat. „Ten před ním, starý pan učitel Turek, nás bil. Zvlášť kluci od něj dostávali bití. Rákoskou přes dlaně, to hodně bolí. Pan učitel Jedlička nás už netloukl. Chodil s námi ven, do lesa nebo k rybníku, a učil nás poznávat stromy, kytky a lesní zvěř.“

„To jste chodili k tomu rybníku u babičky?“ zeptala se Maruška.

Máma se na ni udiveně otočila: „Copak ty si vzpomínáš na rybník u bavorovské babičky?“

V Bavorově v jižních Čechách, odkud matka Čermínová pochází, byla totiž se svými dětmi naposledy před rokem. Na rodinném pohřbu. To mohly být Marušce nanejvýš dva! Jak si to může pamatovat?

„Já jsem tam byla teď, jak jsem byla nemocná,“ řekla však s naprostou samozřejmostí Maruška. „Byla tam studená voda…“

Matka Čermínová odložila ponožku, kterou celou dobu pečlivě štupovala, a podívala se na svou mladší dcerku znepokojeně. Nemohlo se snad stát, že by se jí kvůli té nemoci něco pomotalo v hlavě, že ne! To by bylo neštěstí…

„Vždyť jsi byla celou dobu doma v posteli,“ snažila se přesvědčit Marušku.

Ta se ale nedala: „Ne, já byla u bavorovské babičky u rybníka! A taky jsem byla vrabec. Lítala jsem,“ trvala na svém.

V mámě hrklo. Třeba je to jenom dětský kapric, řekla si vzápětí. Maruška má od malička svou hlavu. Raději se s ní teď nebude přít, malá snad na tyhle nápady brzy zapomene. Přesto si o tom promluví s doktorem Vilímkem, až ho příště potká…

Ještě že se Zdeňkou podobné starosti nejsou! Ze školy sice nenosí bůhvíjaké známky, je to ale poslušné děvčátko. A k čemu by jí ostatně byly samé jedničky? Jednou si najde hodného muže, jako je její Václav, a vdá se. A dá-li pánbůh, budou si žít spokojeně jako Čermínovi.

~

Mámě však nešla dcerčina slova celý den z hlavy: „ Václave, ta naše Maruška se mi nějak nelíbí,“ řekla ustaraně, sotva uložila děti spát. Václav si zatím v kuchyni dočítal Právo lidu. Psalo se v něm o chystané generální stávce.

„Proč? Doktor přece říkal, že už je zdravá, ne?“ zvedl Václav hlavu od rozečteného článku.

„To je, jenže si hrozně vymýšlí! Dneska mi třeba vyprávěla, že byla v Bavorově u babičky a koupala se v rybníce. Bojím se, jestli to má v hlavě docela v pořádku…“

„Vždyť je to ještě dítě, Marie. Nedělej si starosti, ono ji to přejde. Já jsem si jako kluk taky pořád vymýšlel,“ přiznal se Václav.

„Ty?!“ nemohla uvěřit matka Čermínová. Václava si přece vzala proto, že byl vždycky takový střízlivý, spořádaný mužský. Žádný fanfarón.

„To víš, že jo,“ usmál se svým dětským fantaziím Václav. Je ovšem pravda, že jako malému mu moc do smíchu nebylo…

Přišel na svět jako nemanželské dítě v Pořežanech, nedaleko Týna nad Vltavou. Jeho maminka Kateřina, rozená Kačírková, pocházela z chalupy hned za kapličkou. Její táta, Václavův děda, byl obyčejný domkář, jako všichni Kačírkovi. Ale měl svou hrdost, a tak když se doma Kateřina s pláčem přiznala, že čeká dítě, seřezal ji řemenem.

„Který holomek ti to udělal, huso hloupá?“ křičel na dceru.

„Vojtěch Čermín,“ špitla nešťastná Kateřina.

„Ten soldát?“ rozčílil se o to víc domkář Kačírek. Vzpomněl si, že před časem probíhalo v Tejně cvičení c. a k. infanterie a nějaký voják se kolem Kateřiny věčně motal.

„Má prý u Hluboké hospodářství,“ snažila se otce uklidnit Kateřina.

„A co z toho máš ty? Vezme si tě snad?“ zlobil se táta. Na to ovšem Kateřina neměla co říct.

Po třech letech si rezervista a příležitostný nádeník z Poněšic u Hluboké Vojtěch Čermín Kateřinu Kačírkovou vzal. Přihlásil se i ke svému synkovi Václavovi. Jenže už měsíc po svatbě Kateřina náhle zemřela na  ochrnutí mozku, jak stojí v matrice úmrtí. Bylo jí pětadvacet let. Václav si na svou maminku sotva pamatuje…

O to víc si ale vzpomíná na to, že se jeho táta brzy znovu oženil a že se jeho druhé ženě, Marii, rodilo jedno dítě za druhým. Marie, Josef, Karel, Božena, Rozálie, Jan, Vojtěch a pak další Jan, protože ten první mezitím zemřel, a konečně dvojčata František a Metoděj. Celkem deset dětí, čtyři z nich však umřely krátce po narození. – Kolik laskavé péče tak asi zůstalo jeho nevlastní mámě pro synka nebožky Kateřiny?

Naštěstí ho, sotva vyrostl, povolali na vojnu, k ženistům do Budějic. A tam se jako vyučený strojník a zámečník neztratil. Vojenští páni brzy poznali, že je šikovný, do tří let se z něj stal velitel u ženistů. A to byla nějaká kariéra! Jako gáži dostával celý dvacetník. V Budějicích byl zkrátka pěkný život…

Navíc tam poznal Marii. Přijela tenkrát na pár dní k tetě, jinak sloužila v Bavorově. Bylo to pořádné, zdravé, pěkně stavěné děvče, jak to měl rád. Ani mu příliš nevadilo, že byla o dva roky starší než on. A taky o půl hlavy vyšší. I sílu měla za tři. Když bylo třeba, sama přestěhovala skříň.

Dohodli se brzy, nač taky čekat. Půjdou dobýt Prahu! Marie se tam vydala první, službu si našla u kupce Řeřábka na Malé Straně. A jak už tehdy dovedla zařídit spoustu věcí, vyběhala mu místo poštovního sluhy na Smíchově. Sotva mu skončila vojna, přijel za ní a do dvou týdnů měli svatbu. V kostele u sv. Tomáše jim za svědky byli jeho kamarád Venda Fošenbauer a kupec Řeřábek. Marie od něj dostala k svatbě porcelánový servis. S pomněnkami…

Za dva roky se jim narodila Zdenička, to bydleli na Husově třídě. A o šest let později, už na Vltavské, přišla na svět Maruška. Jeho holčičky!

Marie je dobrá žena, měl velkou kliku, že ji potkal. A nerad vidí, že je teď kvůli Marušce tak utrápená. Určitě si dělá zbytečné starosti.

„Neboj, Maruška z těch svých fantazií vyroste! Uvidíš…“

~

Ten nešťastný den v roce 1905 se v malém Jindříškovi zadřel jak tříska. Bude ho bolet až do smrti.

„Neplač,“ snažila se ho utěšit jeho maminka, „Mařence je teď už líp!“ Sama přitom měla oči opuchlé od pláče.

V rakvi vyložené bílým atlasem jako pro nevěstu ležela její dcera z prvního manželství, jedenadvacetiletá Marie Křivohlávková. Mařenka stonala od narození, měla slabé srdce. Nemohla běhat jako ostatní děti, pořád se zadýchávala. Přesto to byla milá a veselá dívka, věčně by jen brebentila.

Bylo jí dvanáct, když se její matka, vdova po statkáři v Dolní Čermné, znovu vdala. Vzala si o dva roky mladšího učitele na zdejší obecné škole Vojtěcha Štyrského. Pěkného tmavovlasého šviháka s bradkou a nakrouceným knírem. Byl to však sňatek z rozumu. Oba byli tak jiní! Vojtěch byl pokrokář, zatímco jeho žena chodila s procesím po náboženských poutích. V kostele v Čermné nechala dokonce postavit oltář s Pannou Marií Lurdskou. Za tisíc zlatých! Její muž jí to nikdy nepřestane vyčítat…

A spory mezi postaršími manžely by nejspíš narůstaly dál, kdyby se jim v létě roku 1899 nenarodil Jindříšek. Čekali na něj přitom celé čtyři roky! Svému chlapečkovi by proto snesli modré z nebe. Žádné z dětí v Čermné nemělo tak pěkné hračky. Ani takovou chůvičku, jako byla Mařenka. Šestnáctileté děvče se o nevlastního bratříčka staralo opravdu vzorně.

„Chceš koláček nebo buchtu?“ nabízela mu co chvíli nějakou dobrotu. „Nebo si budeme raději hrát s koníčkem?“

„S koníčkem,“ rozhodl malý Jindříšek a popadl dřevěného koně z pouti. Byl tak hezky malovaný! Měl velké černé oči…

Chlapeček se do své sestřičky nakonec zamiloval. Později, až si bude zaznamenávat své spletité sny, napíše: V raném dětství spatřil jsem v nějakém časopise barevnou přílohu, na níž byla zpodobena ženská hlava. Byla líbezná. Měla zlaté vlasy, jichž bledý odstín bude mi navždy evokovati blankytnou modř, a její nalíčené rty, rudé, zdály se vlhkým jícnem, ale přece byly tiché, pootevřené a němé. Fialkové oči zářily prudce v sinavé tváři a byl v nich hřích, pýcha i slabost. Byla to hlava Medusy. Byla celá v kaluži krve. Z krku jí prýštila krev a ve vlasech měla klubko zmijí, které vztyčeny se chystaly vniknout ženě do úst, uší a nosních otvorů. Nestaral jsem se o toho, kdo ten obraz maloval, proto mi jeho jméno vypadlo z paměti, ale hrůza tam zůstala navždy. Strašná hrůza, přitažlivá. Hlava Medusy. Vracela se mi v mých snech. Zkoušel jsem tu hlavu nasazovat lidem, kteří mi tenkrát byli blízcí: matce a sestře, které ta hlava padla jako ulitá. Šíleně jsem ji proto miloval.

Jenže pak tahle milovaná Maruška najednou zemřela! Jindřich si ještě poznamená: Na dně mých vzpomínek na sestru leží ještě vzpomínka na její smrt. Její bosé nohy, napnuté křečí, chystající se cestovati do podsvětí…

Doma ho budou chránit, hýčkat a rozmazlovat, téhle vzpomínky se však Jindra už nikdy nezbaví.

~

„Cos to zase provedla?“ vykřikne máma a rovnou vlepí Marušce pohlavek. Maruška se rozpláče. Ramínka se jí škubou, jak lítostivě vzlyká:

„Nic…“

Nic přece neprovedla, jen si kreslila! Našla ty Zdeňčiny tužky, co se jim říká pastelky, a vyzkoušela je na zdi v předsíni. Ta zeď byla tak pěkně bílá, táta ji nedávno vymaloval. A Maruška na ni nakreslila domeček s okýnkem a kočku. A ještě Zdeňku, s rukama jako hrabičky. Moc se jí to povedlo. Proč ji kvůli tomu máma zase bije?

„Támhle si klekni, do kouta! A budeš tam za trest klečet až do oběda!“ křičí máma dál. A hned si přinese kyblík se zbytkem vápna a tu pěknou kresbičku zamázne. Tady bude pořádek, a basta!

~

To bylo slávy!

Újezdská brána, kterou se kdysi vjíždělo z Prahy na Smíchov, sice už byla zbouraná, baron Ringhoffer však nechal na začátku Kinského třídy postavit alespoň dočasnou slavobránu. Celou ji ozdobili prapory a chvojím. A zelenými girlandami byly ověšeny i Portheimka, protější smíchovská radnice a kdekterý dům v ulici, kudy mělo roku 1907 projíždět Jeho císařské Veličenstvo Franz Josef.

Hned zkraje, u kasáren, na jeho příjezd čekaly vyrovnané řady vojáků. Koně pánů důstojníků netrpělivě frkali. Nejspíš sami cítili, o jak slavnostní chvíli jde. Podél hlavní smíchovské třídy stály od rána tisíce lidí, kteří chtěli stařičkého mocnáře jaksepatří přivítat. Školní mládež dostala mávátka, žlutočerná na oslavu habsburského domu i bíločervená za Království české. Všichni si počkali rádi, bylo krásně, sluníčko svítilo a foukal mírný větřík.

„Už jedééé,“ šlo najednou od úst k ústům. Ve slavobráně se objevil otevřený kočár a v něm panovník s chocholem kohoutích per na klobouku. Hned taky spustila vojenská hudba a davy propukly v jásot. Svého císaře v Čechách už dávno milovali!

I on měl Smíchov zjevně rád. Vždyť za svého panování jej navštívil sedmkrát! Minule daroval dokonce celých pět tisíc zlatých na stavbu nového kostela sv. Václava. Tentokrát si prohlédne Národopisné muzeum v Kinského zahradě a pak se vydá k vorovému přístavu, který ode dneška ponese jeho jméno.

„Je nám všem nesmírnou ctí znovu přivítat v našem městě Vaše Veličenstvo,“ pronášel dojatě smíchovský starosta Alois Koldinský. A pak děvčátko v kroji podalo panovníkovi kytičku v národních barvách. Stařičký mocnář je za to laskavě pohladil po hlavě…

„Vypadá jako tvůj táta,“ zašeptala matka Čermínová a Václav si s překvapením uvědomil, že císař pán se s těmi svými mohutnými licousy skutečně podobá jeho otci Vojtěchovi. Asi ne nadarmo se k stáru z táty stal knížecí pobřežný na Hluboké!

Matka Čermínová si ovšem místo císaře raději pořádně prohlédla svého Václava. Byl sice trochu menší, spíš střízlík, ale jinak pěkný mužský. A zvlášť se jí líbil v tom novém kabátě, který smíchovští pošťáci dostali na počest císařské návštěvy. Však na něm Václavovi ještě večer důkladně vycídila mosazné knoflíky. Ve slunečním světle se blýskaly jako zlato.

Mnohem pyšnější však byla na Zdeničku. Jedenáctiletá dívenka stála hned v první řadě školaček, které císaři sborem zazpívaly jeho oblíbenou píseň. Zdeňka měla vždycky ze zpěvu jedničku a i tentokrát zněl její hlásek pěkně, čistě. Císař si toho nejspíš povšiml, protože jí laskavě pokynul. Děvčátko z toho samou radostí nebude v noci spát!

„Já už chci taky chodit do školy,“ loudila pětiletá Maruška, kterou tatínek držel celou dobu za ruku, aby jí v té tlačenici náhodou někdo neublížil.

„Ale to víš, že se dočkáš,“ uklidňoval ji tatínek. „Už za rok!“

~

Doktor Vilímek tyhle panské slávy rád neměl. Starého Procházku už viděl, a proč by se měl dívat na všechnu tu smíchovskou honoraci, co se kolem císaře točí? Raději si posedí U Holubů. Zahradní restaurace byla ještě prázdná, hlavní nápor přijde, až ta podívaná skončí. Mohl by si zatím dát něco malého, ne? Třeba taliána s jablečným křenem! Toho už dlouho neměl.

Škoda, že Jiří musí být u té císařské šaškárny až do konce. Jako vyšší poštovní úředník si na to musel vzít dokonce slavnostní uniformu. Ten bude mít zas řečí…

~

„Non, non, non! Qu’est-ce que c’est, ça? Merde!!

Zrovna o tohle jsem přece nikdy nestála. S tím se běž vycpat! Nějaká idyla s kohoutími péry…

Ve skutečnosti to bylo jinak! Vzpomínám si, že se mi ke konci té slávy chtělo strašně na záchod. Říkala jsem to mámě, jenže ta mě okřikla, že to musím vydržet. Prý jsem už velká! Mně se ale chtělo čím dál víc a nakonec jsem se počurala. Rovnou na chodníku, všichni to viděli. Máma se za mě hrozně styděla, nabušila mi. A táta ji nechal. Tohle jim teda nikdy nezapomenu. Tu hanbu!

Ještě že v Batignolles je klid…“

~

Dobrá, tak tedy jinak.

O školních prázdninách roku 1908 se Čermínovi znovu stěhovali. Z tmavého činžáku ve Vltavské ulici, kam slunce skoro nezasvítilo, do nového domu v ulici Poděbradově. A tentokrát do vlastního!

Marie o tom snila už to léto, kdy se spolu s Václavem procházeli v Budějovicích podél Malše. A taky to uměla zařídit! To ona bude v příštích letech obracet každou korunu, aby z jeho pošťáckého platu něco ušetřila. A sama k tomu přidá všechno, co si jako služebná našporovala ještě před svatbou. I tak jim to trvalo dlouhých čtrnáct let, než těch deset tisíc korun na první splátku dali dohromady. Od této chvíle jsou ale páni domácí!

Číslo popisné 905 byl samozřejmě zase činžák, jiné domy se na Smíchově ani nestavěly. Zato pěkný, se dvěma patry. Měl dokonce zahrádku ve dvoře, kam matka Čermínová mohla věšet prádlo. A okna z obou pokojů směřovala do parku…

Právě odtud vedla ve středu 16. září roku 1908 malou Marušku poprvé do školy; IV. obecná dívčí škola Na Santošce nebyla daleko, stačilo přejít park. V Marušce byla tehdy malá dušička.

Velevýznamný den jubilejní šedesátiletého výročí panování Jeho Veličenstva stal se dnem slavnostním všemu žactvu škol smíchovských. Jubilejní slavnosti byly z nařízení ministerstva kultu a vyučování téměř jednotné, píše se ve školní kronice k zahájení školního roku 1908/1909, kdy Maruška nastoupila do první třídy.

V naší škole konána v úterý 1. prosince dopoledne slavnost školní, ve všech třídách bylo třídními učitelkami promluveno o památném jubileu a předneseny dětmi příležitostné básně a zpěvy. Také vyprávěny různé příběhy ze života císaře pána i členů císařského domu. Ve středu 2. prosince ve vlastní den jubilejní byly ve školní kapli služby boží, po nichž k dětem promluvil pan katecheta, který v delší řeči vylíčil význam památného dne. Zapěním rakouské hymny byla slavnost zakončena.

„Na tohle si snad pamatujete, ne? A taky na řídící učitelku slečnu Terezii Ducháckou, vaši třídní!“

„Ducháckou? Myslíš tu vyschlou mumii, na které šaty věčně jen plandaly? Neměla vůbec žádná prsa! Vypadala jako stará ještěrka. Pořád jsem se bála, že z pusy vystřelí dlouhý jazyk, tím jazykem mě chytí a spolkne zaživa. Jako mouchu. Pokaždé mě z ní strachy rozbolelo břicho.“

„Vyprávěla jste to někdy Štyrskému?“

„Ne. Ten měl dost vlastních nočních můr.“

To jsme ale odbočili…

Zpátky ke kronice.

Náboženství vyučoval ve všech třídách katecheta velebný pán Václav Hrudka, ženským pracím vyučovaly slečny učitelky…

„Jenže v první třídě jsme ještě žádné ruční práce neměly!“

„Já vím, vyšívat a háčkovat jste se učily až od třetí. My taky.“ – Takhle bychom se ale daleko nedostali.

Ve školní kronice se dále píše o darech pro školu a školní knihovnu. Pan katecheta daroval čtyři tabelární přehledy k výuce náboženství, pan Karel Holub, mistr kamenický, vycpaného krtka a žákyně B. Mouchová vycpanou kachnu. Dále bylo poděleno 129 dívek, které obdržely 93 párů bot a 51 sukní. Z úroků nadace manželů Ant. a Anny Peluňkových obdarována byla jedna žákyně (sirotek) úplným oděvem a obuví, z fondu Alžběty Duchácké dostaly 4 dívky botky. Komitét dam pro stravování mládeže na Smíchově poskytl naší škole po 64 vstupenkách čtyřikrát v témdni. Úhrnem bylo darováno našim dívkám od prosince 1908 do května 1909 obědů 3712 (polévky i příkrmů).

Mohlo to vypadat zhruba takhle:

Pondělí:

polévka vločková

čočka na kyselo, půl vejce vařeného natvrdo

Úterý:

polévka čočková

bramborové šišky sypané mákem

Středa:

polévka krupicová

koprová omáčka s knedlíkem, bez masa

Čtvrtek:

polévka bramborová

vdolky s povidly

Pátek:

vlastně nic, jedlo se přece jen čtyřikrát v týdnu.

Kronika však zachytila i školní zábavy:

Dne 17. a 24 března byla třída I. A na pohádkovém dýchánku Národní jednoty pošumavské. Žákyně všech tříd konaly dne 18. června zvláštním parníkem celodenní výlet na Závist. Ku hrám mládeže bylo použito hřiště Na Santošce, které k účelu tomu dala obec před rokem značným nákladem upraviti. Hoši docházeli na hřiště ve středu a v sobotu, dívky v pondělí a v pátek, vždy od pěti do půl sedmé večer, a prováděli zde různé hry a cvičení tělocvičná. Průměrně cvičilo denně asi pět set dítek. Hry chlapecké řídil p. V. Oupěka, hry dívek sl. Frant. Šprdlíková. Hráti se počalo 3. května, hry potrvaly do konce srpna. Žákyně naší školy obdržely letos od městské rady také sto volných vstupenek do plovárny. V zimě bylo zřízeno pro naši mládež péčí obce bezplatné kluziště na řece.

Sláva smíchovské obci! Nicméně…

V letošním školním roce nebyl zdravotní stav naší mládeže uspokojivý. V říjnu 1908 vyskytlo se na Smíchově mnoho spály, která i v našem obvodě školním značně se rozšířila. Dne 23. října nařídil c. k. okresní lékař, aby třída I. A na čtrnáct dní byla uzavřena.

Do třídy I. Anastoupilo dle třídních výkazů dívčí školy Na Santošce, uložených v Archivu hl. m. Prahy, celkem 67 žákyň. Jenom namátkou: Božena Brejchová, dcera Josefa Brejchy, kamenického pomocníka, na konci školního roku celkově neprospěla. Zato Rosalie Čahounová, jejíž otec byl dělníkem, měla prospěch velmi dobrý. Jaromíra Černá vykazovala prospěch sotva dostatečný…

„S tou jsem si přece hrála!“

Výkaz dále uvádí: Marie Čermínová, číslo řádné 8, narozena dne 21. září 1902 na Smíchově, náboženství katolického, příslušná domovem do Smíchova v okresu tamtéž, jest očkovaná, začala chodit do školy vůbec 16. září 1908, do školy zdejší dne téhož. Ve fondu školy Na Santošce je k dohledání i Maruščina klasifikace ve školním roce 1908/1909, a to po čtvrtletích:

Zameškala půldnů 0, z toho neomluvených 0.

A na závěr školního roku důležitá poznámka: Jest způsobilá postoupiti do vyšší třídy!

Podobně výkazy popisují Maruščin prospěch i v dalších čtyřech letech, kdy do obecné školy Na Santošce docházela. Postupně tam ovšem přibyly dvojky či trojky z přírodopisu, zeměpisu a dějepisu. Čtení jí moc nešlo, zato z ručních prací měla vždycky jedničku. Od třetí třídy se učila německy /2-1-1-2/. A kreslení? Zásadně za dvě. Stejně jako úprava písemností.

„Podívej se na Zdeňku, jaké má pěkné sešity!“ zlobila se na Marušku máma. „Copak si nemůžeš dát trochu víc záležet?!“

Na konci školního roku 1912/1913 dostane Marie Čermínová vysvědčení, že jest způsobilá postoupiti do měšťanské školy.

Tak to bychom měli…

~

„Maruš, jdeš už ven?“ zavolala pokaždé brzy po obědě na Marušku Jarka z druhého patra.

„Nejdřív si musí napsat úkoly,“ odpověděla místo Marušky matka Čermínová. A ty by sis je taky měla udělat, ať zas nepropadneš, pomyslela si.

Jenže právě na to nikdo nedohlédne. Jarka žila jen s tatínkem, o mámě se moc nemluvilo. Tatík pracoval jako cesťák, kolikrát nebyl i tři dny doma. Není proto divu, že Jarka nosila ze školy čtyřky a pětky.

To její děvčata se musí učit, trvala na svém máma. Kdyby jí přišla dcera domů s pětkou, vymlátila by z ní duši. Jí holky ostudu dělat nebudou, to teda ne! A poslouchat budou! Jako hodiny.

Později se kvůli tomu Manka s mámou hrozně chytne. To už jí bude šestnáct, ale máma se k ní pořád chová jako k malému dítěti. – Ve čtvrté třídě je ovšem Maruška stále ještě docela hodné děvčátko. Když ji máma konečně pustí ven, utíká za Jarkou. Vzadu na zahrádce mají totiž tajnou skrejšku, kamarádka tam na ni už čeká…

„Na co si budeme dneska hrát?“ vyzvídá Jarka. Ví, že Maruška má lepší hlavu, tak nápady nechává raději na ní.

„Budeme si hrát na smrt,“ řekne Maruška tajuplně. Na tuhle hru se těší od rána, kdy jim slečna učitelka Duchácká truchlivým hlasem oznámila, že jedna jejich spolužačka se do školy už nevrátí.

„Umřela na souchotě, chuděrka,“ pronesla slečna učitelka s tragickým výrazem ve svém ještěrčím obličeji a rozhlédla se po třídě. V té to jen užasle zašumělo. Ne však proto, že to hubené děvčátko z kolonky už nežije. Na tom by nebylo nic zvláštního. Není snad jediný rok, aby některé z dětí nezemřelo. Na záškrt, spálu nebo chudokrevnost…

Tohle ale byla jejich spolužačka! A z nepsaných školních zákonů plyne, že právě ony teď půjdou v bílých šatečkách na hřbitov hned za její rakví! Všem na očích. Až je z toho samým vzrušením lechtá v bříšku.

„A jak se hraje na smrt?“ zeptá se nechápavě Jarka. Na tu si s Maruškou ještě nehrály.

„Ty budeš jako mrtvá,“ rozděluje úlohy Maruška, „a já ti jako udělám pohřeb. Lehni si.“

„Tak jo!“

A Jarka se v jejich holčičí skrejšce natáhne na zem a zavře oči. Jen malou škvírkou pak pozoruje, jak kolem ní Maruška řasí kus špinavé záclony. A jak pak vyběhne na zahrádku pro hrst sedmikrásek a vloží jí je do ruky. A jak nad ní nakonec začne zpívat tesklivou píseň o mnoha slokách Na Šumavě je dolina.

Právě tuhle táhlou písničku si totiž zpívá matka Čermínová pokaždé, když doma uklízí. Tedy často. Čermínovic děvčata ji dávno umí nazpaměť. Zpívá se v ní:

Komu se o své svatbě zdá,

ten se jí nikdy nedočká.

Miláčkovi se zdál ten sen,

teď už ho kryje černá zem…

A Maruška začala svou kamarádku Jarku zasypávat hrstmi písku, co tu zbyl ještě od stavby.

„Co to proboha vyvádíte!?“ vpadla jim náhle do hry Zdeňka. „Máma chce, Maruš, abys už šla domů. Na večeři.“

„Ještě chvíli. My si tu hrajeme na smrt,“ oznámila však důležitě Jarka.

„Cože? Vy jste se snad zbláznily?“

„Dneska nám zemřela spolužačka,“ snaží se Maruška vážným hlasem oblomit starší sestru. Vůbec nestojí o to, aby Zdeňka o téhle jejich hře něco vyslepičila mámě. To by se pak bez herdy do zad nejspíš neobešlo.

Zdeňka to ví taky: „Neboj, mámě nic neřeknu. Teď si ale musíte pospíšit!“

A pomůže Marušce vymotat Jarku z pohřebních rubášů a vytřepat jí z vlasů písek. Holčičkám se však hra na smrt moc líbila. Bylo v ní něco… něco, co je samým vzrušením lechtá v bříšku.

~

Někdy v těch letech zazářila na obloze Halleyova kometa, Jan Kašpar přeletěl se svým aeroplánem z Pardubic do Chuchle a zamrzly Niagarské vodopády. Byl též dostavěn Obecní dům v Praze.

„To je ale krása,“ vydechla koncem roku 1912 matka Čermínová, když po jeho slavnostním otevření směla spolu se stovkami dalších Pražanů nahlédnout do plesového sálu, sousedních salonků i foyer, kde se už brzy budou procházet dámy ve večerních róbách.

„Tolik zlata!“

A matka Čermínová zaklání hlavu, aby si prohlédla všechny ty překrásné malby, sochy, vitráže i spoustu zrcadel a světel, které Obecní dům zdobí. Vzala s sebou i obě dcery, aby tu nádheru viděly taky.

Ne všichni ale byli z tohoto klenotu secese stejně nadšeni jako matka Čermínová. „Vždyť je to staré!“ vysmívali se mu mladí malíři a architekti, kteří vyznávali modernu. SVU Mánes v měsíčníku Styl zřídil dokonce zvláštní rubriku, která se věnovala pouze kritice Obecního domu. Mistři Mikoláš Aleš, František Ženíšek, J. V. Myslbek nebo Alfons Mucha byli pro novou uměleckou generaci zkrátka passé.

Jak by taky mohla Muchova exotická dáma se zasněným pohledem, ozdobená pavími brky, konkurovat drsným kubistickým či expresionistickým obrazům, které v té době malovali Emil Filla, Bohumil Kubišta nebo Josef Čapek?

„Už máme dost toho vašeho líbivého přemalovávání skutečnosti,“ vyčítali mladí umělci svým bývalým učitelům. „My chceme jít na dřeň. Až na kost!“ – A rozložili svět kolem sebe na kostky, které znovu seskládali do těch nejroztodivnějších seskupení.

„Co to je?“ zeptal se dr. Vilímek přítele Jiřího, když ho zastihl, jak si v kavárně prohlíží nové číslo uměleckého časopisu. Vilímek mu nakoukl přes rameno a uviděl skrumáž tvarů, která mu ze všeho nejvíc připomínala hromadu kamení.

„To je Kubištovo Skleněné zátiší,“ odpověděl zamyšleně Jiří. Díval se na ně už dlouho, dýmka mu mezitím vyhasla.

„Tohle?“ málem se rozesmál Vilímek. Trvalo mu, než v té změti rozeznal aspoň vzdáleně jakési lahve, džbán a sklenici.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se pak trochu opatrněji. Věděl, že Jiří rozumí kumštu víc než on. Třeba v tom přece jen něco je.

Jiří ještě chvíli mlčel: „Není to špatné,“ řekl nakonec. „Víš, že ti mladí možná mají pravdu?“

Bůh ví, co by si o tom všem tenkrát myslela Maruška Čermínová…

~

Kde se to vzalo?

Kde se to pokaždé vezme?

„Oloupej brambory,“ zavelela třeba matka Čermínová a Maruška, stále ještě žačka čtvrté třídy obecné školy, vzala celkem poslušně do ruky nůž a začala loupat brambory. Byly ještě horké, teprve před chvílí se dovařily. Sotva je udržela v prstech.

„Vezmi si vidličku,“ poradila jí máma, ani se na dcerku nemusela podívat. Jenom ji zároveň napadlo: copak se to sama nikdy nenaučí?

A tak si Maruška vzala vidličku, napíchla na ni bramboru a kousek po kousku ji nešikovně loupala. Drsné hnědé slupky se jí při tom protivně lepily na prsty. Pod nimi se pak pokaždé objevila hlaďoučká žlutá brambora.

Vlastně nebyla docela žlutá! Nebo – jak která. Některá měla barvu jasnou jako pampeliška nebo máslo. Jiná byla trochu bledší. Maruška marně přemýšlela, co jí ta barva připomíná. Pak na to přišla: řeholní sestru Benediktu. Tahle jeptiška z kláštera Na Hřebenkách občas vypomáhala velebnému pánu Hrudkovi při katechismu. Ano, Benedikta má zrovna tuhle bramborovou barvu.

„Co znamená, že Bůh je vševědoucí?“ zeptala se brambora Benedikta přísně a Maruška málem vystřelila: „To znamená, že ví všechno. Zná i naše nejtajnější myšlenky.“ Místo toho se ale rozesmála.

„Čemu se směješ?“ podivila se matka Čermínová. Co může být proboha směšného na loupání brambor?

„Tahle brambora mi připomněla jeptišku, co nás ve škole učí katechismus,“ vysvětlila jí Maruška. Hned však litovala, že vůbec něco řekla. Máma se na ni zase tak divně koukla…

„S tou holkou je věčně nějaké trápení,“ posteskla si máma v duchu. Kolikrát ji už napadlo, jestli tenkrát, jak stonala s angínou, Marušce opravdu v hlavě nepřeskočilo. Vždyť vyprávěla, že lítala jako vrabec! Václav si sice myslí, že z toho vyroste, ale kdoví? Jak jí proboha může nějaká brambora připomínat jeptišku?!

Pro Marušku však bylo tohle loupání brambor náramně důležité. Poznala totiž, že barvy mají svou vlastní řeč. Tenkrát by to tak nenazvala, ani by to neuměla. Někdy v té době však dceru smíchovského pošťáka z jižních Čech začaly barvy doopravdy bavit.

Dívka, která již v dětství pohoršuje obyvatele domu tím, že na jeho čerstvou omítku kreslí veliké krásné hlavy, řekne o Marušce Vítězslav Nezval, když bude v roce 1930 zahajovat výstavu děl Toyen a Jindřicha Štyrského v Aventinské mansardě.

~

Jindra Štyrský už chodil na měšťanku, když byl jeho otec coby řídící učitel přeložen ze školy v Dolní Čermné do Dolní Dobrouče. Nebylo to daleko, hodinka chůze přes kopec. Rozdíl to byl ale převeliký.

Z vesnice, kde byly statky halabala rozházené kolem rybníka a kde náves s kostelíkem byla ve skutečnosti jen blátivý plácek, přes který se kolébaly husy, se rodina odstěhovala do městečka s poštou, Obecním domem, hotelem Mikyska a především – vilou doktora Uzla!