© Karolina Tůmová, 2019

ISBN 978-80-7617-312-5

Úvod

Tato kniha není napsána podle skutečné události. Příběhy lidí zde popsané nemají sice reálný základ v žádné konkrétní osobě, ale je dost možné, že se staly a taková osoba žije nebo žila. Netroufám si tedy zkrátka říci, že celý tento příběh je vymyšlený, protože… kdo ví?

Autorka

PRSTEN

Úzký proužek zlatého kovu, zakončený pohyblivou gravírovanou destičkou, uchycenou miniaturními šroubky, které dovolovaly její otáčení na rub či líc. Líc byl z perleti. Rub z černého onyxu. Na něm byl vyobrazený římský voják v přilbě. Byl to neobvyklý prsten, který vyžadoval velkou zručnost zlatníka i nápaditost toho, kdo ho vymýšlel. Nesl v sobě jistou symboliku, která nebyla jasná. Byl hodně starý a málokdo si troufl jeho věk odhadnout. Bylo tam tolik protichůdných indicií – druh zlata, které se použitím datovalo do jiné doby, než byl naopak datován způsob osazení, a mnoho dalších zvláštních nesourodých aspektů. Neexistoval k němu žádný oficiální posudek. Byl to šperk, který svou zvláštností vyvolával v každém, kdo ho spatřil, spousty otázek na to, jaký příběh se za ním asi skrývá. A nebyla to jen iluze romantických představ a odvěká lidská touha objevovat záhady, které budily zvědavost. Ten prsten byl skutečně zvláštní.

1.

ANNA 2006

Převracela ten prstýnek v dlaních sem a tam. Jako by přesýpala v rukou písek. Udělala stejný pohyb několikrát. Neměl opodstatnění, byl jen spojený s jejími myšlenkami. Mračila se, jak se usilovně snažila vzpomenout si, kde jen ho už viděla. Podvědomí jí naznačovalo, že prsten není cizí, přestože s určitostí věděla, že fyzicky ho drží v ruce poprvé. Stála tak už několik minut a přemýšlela. Kolem ní se vzduch přestal hýbat, tak moc byla zabrána do svých myšlenek upnutých na moment právě teď. Nic jiného než zlatý kroužek její mysl nezaměstnávalo tak moc.

Jak se dostal do maminčiny klenotnice, kterou zná nazpaměť, to si zatím nedokázala vůbec vysvětlit. S tou vzácnou krabičkou všeho blýskavého, která pro ni měla v dětství naprosto magickou sílu, tehdy trávila hodně času. Poklad s velkým P. Místo plné představ, které nemělo hranic. A i teď, po letech, to tak cítila. Pokaždé, když krabičku otevřela, ovanul ji zvláštní pocit, pocit dob minulých, dob, kdy jedinou její starostí bylo, jakými hrami naplní svůj den, kým se ten den zrovna stane.

Princeznou, rytířem, zlou čarodějnicí? Časy, kdy si myslela, že vše se točí kolem ní. Kdy zažívala jistotu, kterou zná většina dětí a přijde jim tak nějak automatická, aby až v dospělosti pochopily, jaký dar to byl. Svět tu byl pro ni, ne obráceně. A nyní opět ta samá krabička ukrývala něco, co neznala a co bylo zvláštní. Nejasné. Jako by tajemno jejích dětských představ navázalo na realitu, kterou teď prožívala. Už to ale nebyla vysněná bublina, kterých jako dítě vypustila z hlavy stovky, ale fakt, který se zrcadlil v lesklém kovu, jenž jí momentálně chladil dlaň. Fakt, který se zhmotnil, kdykoliv na prsten pohlédla. Kde se tedy vzal? Myšlenky ji tlačily v hlavě jedna po druhé, požíraly se a zase rodily nové, nebylo možné je zastavit, utřídit ani srovnat, byly jako ryby v nádrži, které kloužou z ruky, kdykoliv se do ní zanoříte a chcete jednu chytit, je jich mnoho, ale jsou v mžiku ty tam. Nechytíte žádnou, i když jich vidíte desítky.

Byl jen jediný člověk, který snad znal na tohle celé odpověď, a to byla její máma. Jenže ta tu není, aby jí k tomu cokoliv řekla. A už nikdy nebude. Ta jí neporadí a nevysvětlí už nic. Ani tuhle záhadu, ani jiné životní otazníky. Ať už ty, na které se nikdy neptala proto, že ji v určité době nezajímaly, tak i ty, které každodenně vstupují lidem do života stejně samozřejmě, jako se střídá den s nocí. Sdílení a automatická potřeba poprosit o radu ty nejbližší byl pro Annu momentálně nejkomplikovanější stav, se kterým nevěděla, jak naloží. Cítila, ten den už poněkolikáté, jak ji začínají pálit oči, kdykoliv si jen na vteřinu na mámu vzpomněla. Vlastně si ani nemusela vzpomenout, stačil závan něčeho, čehokoliv, co s ní bylo spojené. Slova, vůně, hudba, cokoliv. Snad i ten vzduch, který dýchá. Máma byla všude. A to se asi už nikdy nezmění. Byla její součástí.

Přišlo jí paradoxní, že teď, když už maminka není, je všude, a když byla, někdy si na ni za celý den nevzpomněla. Vlastně jí občas i lezla na nervy a za ten pocit se teď Anna styděla. Ale ona mámu přece milovala, nemá si co vytýkat. A asi je to úplně normální a lidské a je to tak ve všech vztazích, zvlášť v těch nejtěsnějších, že jsou na sebe lidé někdy ne zcela laskaví, zvlášť když je jejich vzájemná přítomnost běžná. Ale není to nelaskavost ze své podstaty a hloubky, ale, a to bez omluvy, ta povrchní, která nejvíc zraňuje, a někdy ji vysloví i ti nejhodnější lidé. Tak to zkrátka v lásce bývá. Jsme jen lidé. I když milujeme. Jak je ta jistota nespravedlivá. Proč pláčeme vždy po tom, co už není. To je drsná příchuť našeho chování, pomyslela si Anna.

Kolikrát mámu odehnala, zostra odsekla, že její rady nepotřebuje. Je přece dospělá. „Cha cha. To jsem,“ říká si potichu a utře si při tom slzu, která si osaměle razí cestu k zemi, následována dalšími. Jsou slané, jak jinak, a Anna má pocit, že stejnou chuť má teď celé její bytí.

Ale k čemu to všechno je, když už tu není ten, kdo mi nejvíc rozuměl, ten, který mi tolikrát dodal odvahu, kdo ve mě věřil. Možná jediný člověk na světě. A kdo mě bezpodmínečně miloval. Hlas v hlavě nabírá na obrátkách a ona cítí, že už to neustojí, a tak přestane v myšlenkách pokračovat a okřikne se za tu sebelítost. Musí jít dál. Jen se nezastavit, všechno pomine. I bolest. Nic není věčné. Ani my. Natož pocity. Jen je nechat odejít. Někde slyšela citát, který se jí teď vybavil: „Procházíš-li peklem, hlavně se nezastavuj.“ Tak přesně se teď cítila a přišla jí nakonec celá tahle věta ulevující. Jen moc nemyslet. To dokáže člověka zahubit. Musí se pohnout.

Vstala ze staré dřevěné židle, maminčiny nejmilejší, byla rozvrzaná, ale ze svého dávného půvabu neztratila nic. Krásné objekty nestárnou. Ta židle sice už několikrát změnila barvu, ale její pravé já nebylo možné zatřít ničím. Zůstávalo. Anna popošla směrem ke šperkovnici a cestou si otřela ruce do džín, jako by chtěla udělat vše pro to, aby měla tu čest si ten vzácný prsten vzít na ruku. Nejdřív se na něj chvíli dívala a pak si prstýnek navlékla opatrně na prsteníček, protože právě na ten jí velikostí seděl nejlíp. Rozhodla se, že musí ven.

Cestou ke dveřím strhla z věšáku svou letitou oblíbenou koženou bundu, zavřela okno, kterým alespoň trochu proudil do místnosti život, a šla. Za sebou zamkla byt, který se vyčítavě a tiše díval na to, že odchází a utíká od všech těch věcí, které by měla roztřídit a vyklidit. Jenže ona teď nemůže. Ano, asi utíká. Musí. Měla pocit, že pokud vše nechá, jak je, nic se vlastně neděje, bude mít pořád za to, že máma žije. Jenže to byla lež a Anna si v tu samou chvíli, kdy od všeho utíkala, uvědomila, že bude lepší, když to začne řešit a dál se neobelhávat. Nelze žít v nepravdě. Maminka už prostě není. Bylo načase začít se s tou myšlenkou smiřovat.

Obelhávání vůbec je tak nějak trendy v dnešní době, pomyslela si Anna. Žijeme v nereálném světě, namlouváme si něco, co tak není, časopisy nám ukazují život, který ale také není reálný, vše je ovládáno někým a něčím a ona ví, že se jí v takové atmosféře hrozně špatně žije. Uvědomovala si, jak je faleš běžná hlavně ve vztazích. Často se stává, že se lidé tak moc bojí pravdy, že chtějí slyšet lež, protože se nic nezmění, protože věci zůstanou tak, jak jsou. Ale jen zdánlivě. Jenže to přání je tak moc křehké svou jepičí existencí, že se vyřčením pravdy rozsype na tisíc kousků a pak už je jasné, že nic nebude jako dřív. Po posbírání střípků už neuvidíme stejný obraz, zároveň se ale naskýtá naděje sestavit úplně jiný, nový… a třeba i lepší a kvalitnější, jenže to v tu chvíli často ještě lidé neví… Pravda bolí hned a lež až později. Jenže lež nic neřeší. Jen podsouvá. A odsouvá. A když si tohle člověk připustí, spousta věcí se najednou zlepší. A zjednoduší. Pohodila hlavou, snažíc se tu myšlenku usadit. Ona ve svém životě potřebuje pravdu, zároveň je pro ni někdy těžké tu syrovou realitu ustát. Je to komplikovaný svět. A nejen pro ni.

V kabelce nahmatala gumičku a své husté oříškově hnědé vlasy si stáhla do culíku, vzdychla, jako by to byla její jediná chabá obrana proti všem těm pádícím myšlenkám, a zrychleným krokem začala sbíhat schodiště, které sbíhala už nesčetněkrát. Tentokrát ale klapot jejích bot na pískovcových schodech zněl dutě a potemněle, byl těžší. Ozýval se jako chrámová ozvěna někde v daleké zemi. V nereálném světě. A tížil uši i duši. Stejně jako uvědomění, že i Anně začíná nová kapitola života. A ta také nebude lehká.

Vyběhla na ulici a vdechla do plic čerstvý jarní vzduch. Konečně bylo po zimě už tepleji, a i ona každým pórem vnímala, že díky tomu jsou všechny pocity, které nechala v domě, o něco stravitelnější.

Jak je to jaro vždycky nádherné, člověk má dojem, že začíná znovu, pokaždé, s každým jarem. To je vtipné, proč my lidi si tohle neuvědomujeme častěji. Jak je na světě krásně! Když nám teda zrovna neumře máma… Zase myšlenka na ni. Dá se vůbec s tím, že máma odešla, žít?

Nadechla se zhluboka ještě jednou a soustředila se na to cosi nadějeplné ve vzduchu. Odehnat minulost a soustředit se na to, co je teď. Myslela si, že jí to jde. Tolik na tomhle životním postoji pracovala! Teorie byla asi dobrá. Teď s nastalou situací zjišťovala, že jí to nejde vůbec. Že myslet si, neznamená cítit to opravdu. Že je jednodušší domnívat se, že máme tyhle věci zpracované, dokud nám určitý moment nepřinese těžkost a my nezjistíme, že zpracované nemáme vůbec nic. A že je potřeba se učit zas a znovu.

Došla k autu a už do něj chtěla nasednout, ale nakonec si to rozmyslela a rozhodla se, že půjde pěšky. Bude dělat věci jinak, než je zvyklá, a tím třeba odpoutá svou mysl od toho, co ji teď provází. Svět byl ten den opravdu krásně projasněný modrou oblohou, stromy, vysázené v řadě na ulici, se začínaly nalévat pupeny a ohlašovat tak světu, že nic nikdy nekončí, že život jde dál. Tak stále se střídá fakt, že po dešti přijde slunce a po pocitu husí kůže na těle z ledové vody nás opět pohladí hřející paprsky.

Vydala se cestou z Vinohrad, kde byl mámin byt, směrem do centra. Hrozně ráda chodila pěšky. Když si to mohla dovolit a měla na to čas, celý den v podstatě prochodila. Od schůzky ke schůzce, z místa na místo. Poznávala nepoznané kouty a koutečky, ve městě, kde žijeme celý život, je takových skvostů nepočítaně. A pokaždé zahlédnete něco nového. Na trase, kterou znáte. Tyhle procházky byly i úžasnou terapií, na spoustu věcí během nich přišla, vyřešila, mnoho pocitů, hlavně těch bolestných, takzvaně „vychodila“. Stačilo zvednout hlavu a podívat se na krásu Prahy. Na stovky různých architektonických děl, někdy ale i lidové tvořivosti, která působila lehce pitoreskně, přesto byla zábavná a důstojnost města tak nějak živě doplňovala. To všechno byla podívaná! Byla ráda, že tohle bylo její rodné město, asi na něj byla i pyšná. Asi ne asi! Byla! Prahu milovala.

Ve dvě měla být v kanceláři, stihne se ještě zastavit doma a pak u Jindry v pekařství, napadlo ji. Cítila, že potřebuje jeho smysl pro humor a životní nadhled. Vlastně, když o tom tak přemýšlela, on je jako její rodina. Vždycky připraven ji vyslechnout a objektivně, se zájmem, poradit. Někdy jeho názory pramenící z nelehké životní zkušenosti bolí, ale má vždycky pravdu v tom, jak se na kterou situaci dívat a jak velkou váhu jí dávat. Přistihla se, že je stále pohroužená do svých myšlenek a okolní provoz na ulici a míjející lidi vnímá z velké dálky, ačkoliv byli jen kousek od ní. Otočila se a vykročila směrem na Hradčanskou. Potřebuje teď chvíli být v blízkosti někoho, koho opravdu zajímá a má ji rád. A to Jindra vždycky byl.

Anně je 36 let, málokdo by jí to hádal, má velmi dívčí vzhled, přesto je zodpovědná a stojí pevně na nohou. A tak se přesně i cítila. Věk neurčitý, duší zkušený harcovník. Vlastně si připadala pořád stejná, ale věk, který se poslední dobou objevoval napsaný na různých dokumentech, ji čím dál častěji děsil. Svým způsobem si vlastně kladla otázky, jestli to číslo není jako cejch a norma pro celé lidstvo. Posuzujeme lidi podle něj a ne podle jejich osobnosti? Setkávala se s tím.

Anna byla typ ženy, v jejíž blízkosti chtěli všichni být, a tak to dělali, aniž by si toho byli vědomi. Byla jako světlo, které láká každou mušku z okolí. Ona sama si ale tenhle svůj dar neuvědomovala. A tím byla pro druhé ještě přitažlivější. Nebyl v tom záměr a touha, a to bylo lákavé. To vždycky je. Něco z ní vyzařovalo, ale co to bylo konkrétně, bylo těžké určit. Bylo to něco uklidňujícího. Anna byla nejen chytrý společník, ale také člověk, který uměl lidem dobře naslouchat, poradit, byla vždy velmi empatická a nezáludná. S chytrým humorem. Kromě toho moc hezká. Byl to ten typ nestárnoucí krásy, která věkem nabírala ještě více na obrysech a vynikala mezi ostatními. To o sobě nevěděla už vůbec. Nepřipadala si nikterak atraktivní, spíš naopak. Byla ale velmi půvabná a přesvědčit ji o tom nebylo snadné. Na každý podobný kompliment reagovala nesouhlasem a nevěřila mu.

Nejistota ji provázela celým životem a tím byla její duše křehká a zranitelná podobně jako čerstvě rozkvetlé květy při prudkém dešti. Zároveň uvnitř ní byla obrovská síla, která jediná jí umožnila přečkat všechno, co ji potkávalo. Nebylo toho věru málo a na první pohled by nikdo nikdy nevěřil, co tahle jemná mladá žena musela ve svém životě doposud překousnout. Jaké smutky, zklamání, nenaplnění, pocity odstrčení, zdravotní komplikace i péče o blízké musela přečkat.

Možná proto měla pocit, že musí světu dokázat, že za něco stojí, tím pádem neměla už prostor na to, aby sama sebe pochválila a nečekala tak na pohlazení zvenčí, které často nepřicházelo. Místo toho jí v hlavě pokaždé znělo:

„Vidíš, nestojíš za nic a celý svět to vidí.“ Kde se tohle uvnitř ní vzalo, ví Bůh. Možná to bylo něco, co nemohla sama ovlivnit. Možná to byl úděl žen jejího rodu, protože jak o nich slýchávala, všechny se musely poprat se svým osudem, a ačkoliv byly všechny výjimečné, žádná z nich se za výjimečnou nepokládala. Život přináší to, co má. Když už nevěděla kudy kam, říkala si: „Věř životu a on tě povede.“ Jsou věci, na které přijdeme později, ale jsou i takové, na které nepřijdeme nikdy a které nejsme schopni ovlivnit. Přesto s námi žijí náš život. Nebo možná právě ony jsou naším životem.

Jindra je ještě starší, než byla její maminka. Anna se s ním seznámila v době, kdy se do Dejvic nastěhovala a nikoho tam neznala. Přišlo jí, že ta čtvrť je příliš velká a neosobní na to, aby jí tam bylo hezky. To je další nesmysl, který si postupem času uvědomila. Uvědomila si, že hezky může být člověku i v New Yorku a blbě i v Klecanech. Není to o velikosti místa, ale o těch všech věcech kolem. A o nás. Jak to vidět chceme, tak to vidíme. Čím dál častěji cítila, kolik reakcí těla nám radí dobře a jak málo jim nasloucháme. Že vlastně stačí nechat je, aby nám ukázaly cestu. Stejně tak místo, kde chceme žít. Neanalyzovat ho hlavou, ale cítit srdcem. A až s tím jí došlo, jak silný pocit pozitivna v Dejvicích má, ale když na to šla rozumem, netáhlo ji to k nim vůbec. I přesto, že tam jako malá chvíli bydlela. Každopádně díky těm prvním pocitům izolace se naučila chodit k Jindrovi do pekařství. Utíkala sama před sebou, před novým místem, před celým světem. Objevila ho při svých náhodných toulkách po okolí a něčím ji lákalo se do jeho obchodu stále vracet. Byla tam skoro denně, pokud neodjela z Prahy nebo nebyla nemocná. Jindra byl ten nejhodnější chlap, kterého kdy poznala. Bylo jí vlastně dost často líto, že se s maminkou nedali dohromady. Na to už nebyl čas. A možná dobře, byla by to pro něj jen další životní tragédie.

Jindra byl pěkný chlap, přestože už měl svůj věk. Vysoký, šlachovitý, s jemnými pohyby. Důstojný. Vlasy měl věkem prošedivělé a prořídlé, proto si je stříhal úplně nakrátko, přesto v něm stále byl kus kluka a to se v jeho pohledu a gestech projevovalo velkou živostí. To se věkem nemění. Ženám se líbil a on to věděl, přesto s tím „kouzlem“ nakládal se svou vrozenou plachostí.

Jindra vlastně nebyl povoláním pekař. Byl všechno možné, jen ne to. A všechno možné byl jen proto, že jeho rodina byla po generace příliš vzdělaná, aby se minulé době zavděčila a aby v ní uspěla. Byla příliš jiná, a tak bylo potřeba ji trochu ponížit, jak to tak po čtyřicátém osmém roce bylo. A tak jim sebrali všechno, co měli. Nejen majetky, to by ještě ustáli, jak říkává Jindra „Židé přišli o víc…,“ ale především lidskost a důstojnost. A tu pošlapat, o to jim šlo asi nejvíc. Jindrovi rodiče uklízeli dům, který po generace patřil jejich rodině, on sám nesměl studovat, i když toužil jít na žurnalistiku. Vysmáli se mu. A prý aby byl blízko své vysněné práci, dostal umístěnku do kotelny ve vydavatelství Rudého práva. Ti lidé měli určitý smysl pro humor, to se musí nechat, měli geniálně vymyšlené, jak zarazit tu pomyslnou kudlu až na doraz. Tak tedy rodiče se dívali na to, jak jim nevzdělaní a morálně slabí lidé ničí majetek a děti, a jejich syn vzpomínal na to, o čem před lety snil. Až postupně, v šedé realitě, vlastně zapomněl i na své sny. Potupné už to víc být nemohlo, ale stejně jako mnoho jiných lidí byl tehdy Jindra vůbec rád, že měl zaměstnání.

Naučil se v takovém světě žít a fungovat. Zařadil se do stáda těch mnohých, kteří raději o sobě nedávali vědět, aby se cokoliv horšího nestalo jejich blízkým. Po revoluci sice dostali dům zpět, ale důstojnost, tu jim nikdo nevrátil, na tu se restituční nárok nevztahoval. Rodiče dobu komunismu nepřežili, neustálé perzekuce a ponižování byly na jejich zdraví příliš, co jim ale nakonec asi vzalo úplně chuť žít, byla tragédie dcery Evy. Jindrova sestra spáchala sebevraždu, protože toužila zapadnout a být stejná jako její vrstevnice, jenže to nešlo, protože byla „jiná“ a ona s tím neuměla žít. Nepatřila tam, ani sem. Chtěla být ovcí ze stáda, ale se svým původem byla ovcí černou. A protože byla nervově labilní, skončilo to, jak skončilo. Bylo to strašné.

Po osmdesátém devátém začala nová doba plná euforie, ale Jindra zůstal z původní rodiny sám, s malým synem a manželkou, která mu jeho „původ“ spíš vyčítala, než aby v ní našel jakoukoliv oporu a pochopení. Byla to stranická dcera, jen co se patří. Až za hrob. S tou hořkostí také od Jindry odcházela. Takže ani změna režimu nepřinesla Jindrovi velké radosti. Se ženou se rozvedli a ona odjela i se synem kamsi na Moravu a na jeho pokusy o kontakt a snahu syna vídat nereagovala.

Jindra si po letech pokusů a omylů, jak profesně uspět, a jak sám říkal, na stará kolena, otevřel tuhle pekárnu s kavárnou. A Anna, kdykoli mohla, tam seděla s ním. To je taky dobrá závislost. Jojo, lidi, hlavně neulpívejme, zásada číslo jedna, na nikom a na ničem, pomyslela si. Bylo to zvláštní, ale ona měla pocit, že se znají už hodně dlouho. Byl to jeden z těch vjemů, které nejdou rozumem vysvětlit, ale prostě jsou někde uvnitř. A my nevíme, proč a kde se vzaly.

Už z dálky se na ni vždycky smál, on je vlastně typ člověka, co se usmívá pořád, aniž by o tom přemýšlel. Je nesmírně laskavý. To je na něm jedinečné. A Anna měla laskavost moc ráda. Dokázala pro ni prominout jiné rysy, které jí na člověku vadily. Když byl člověk laskavý, znamenalo to pro ni všechno.

Anna si přiznala, že Jindra hned zpočátku věděl, že tam nechodí jen kvůli jeho kávě a koláčům, ale že se tam chodí, hezky česky řečeno, zašít. Začali se spolu bavit. Nejdřív o počasí, pak o kávě… potom o lidech… a pak o nich dvou a jejich životech. Dokázala u něj prosedět hodiny a hodiny a měla pocit, že sedí s tátou, kterého nikdy nepoznala. Bylo a je to fajn. Jindra je prostě někdo, kdo do jejího života patří, a kdyby odešel, zbyla by po něm veliká díra. Po tom, co ji teď potkalo, se začala bát smrti. Aby jí nevzala i jeho. Časem to ale stejně přijde. Přesto jí bylo jasné, že s tou fobií se bude muset poprat.

O jiných přímých příbuzných Anna buď nevěděla, nebo už umřeli, když byla malá. Měla jen vzdálené tety, se kterými se moc nevídala. Neměla nikoho blízkého, ale byla zvyklá tak žít, tedy do doby, než odešla máma. Ony dvě si spolu vystačily. Jenže když z dvojice odejde jeden, co zůstane druhému?

„Aaaa, kdo to k nám jde, naše nejoblíbenější zákaznice,“ vytrhl ji Jindrův hlas z myšlenek. Stála už u vchodu a ani si to neuvědomila. Tak moc nechala v hlavě vzpomínky ožít. On už na ni z dálky pokřikuje a vlní koutky v úsměvu. Vstoupila dovnitř a usmála se na něj. Chvíli jen tak stála mezi dveřmi, dokud ji netrpělivý zákazník nepostrčil dál. Už jí Jindra chystá její oblíbené kafe do těch krásných ručně vyráběných hliněných hrnků, každý má jinou barvu a malůvku, každý je originál malovaný s láskou místním umělcem. K tomu jí dává na talířek něco na projasnění dne, jak Jindra pokaždé říká. Asi nejspíš tvarohový šáteček, pomyslí si Anna. Jak dokáže obyčejný šáteček takový zázrak, že se člověk cítí v bezpečí. To jsou asi právě ty maličkosti, které nám dělají hezké žití. Takové malé jistotičky. Pobaví sama sebe tím výrazem. Kotvy, kterých se celý život chytáme.

V pekárně to nádherně vonělo a celý její interiér byl balzámem na duši. Nic moderního, klasická cukrárna s pekárnou, ale místo studených židlí křesílka, ze kterých se nechtělo nikomu vstát. Každé bylo své, sebrané po různých bazarech, každé neslo nějaký příběh. Jindra je nechal počalounit veselými vzory a jeho podnik tak vypadal docela vtipně a dekadentně. Rozhodně ale jinak. A to ji bavilo. A asi nejen ji, u Jindry bylo pořád plno.

„Ty… Jindro, věříš na nějaká znamení?“ ptá se ho Anna, když přijde k jejímu stolku a stojí nad ní jako skála. Neohroženě a ochranitelsky. Anna si nevědomky uleví a opře se do židle.

„Na znamení?“ Je vidět, že se její otázce dost diví. A z jeho dvoumetrové výšky k ní na stolek spadne totálně nechápavý výraz.

„No, třeba na nějaký vnitřní pocit, že bys měl něčemu přijít na kloub nebo tak, takový neurčitý hlodání, který se tě drží,“ upřesnila Anna.

„Hm, tak to nevím, já o věcech takhle moc nepřemejšlím, Ani,“ mrkne na ni a pohladí ji po vlasech, když před ni pokládá tvarohový šáteček (ano, měla pravdu), a Anně se usměje srdce nad tou péčí a pozorností. Ví, že je teď neměkko při každém projevu přízně.

„Našla jsem v mámině šperkovnici prstýnek, který tam nikdy nebyl a vypadá dost staře. A mě zajímá, kdo ho nosil, kde se tam vzal, jaký měl osud… no… chápeš?“ sype to na něj vše naráz a přitom si bezmyšlenkovitě krájí koláč na malé kousky.

„Moc ne,“ teď už se Jindra rozesměje. „Ale možná je to tím, že jsem chlap,“ omluvně se zašklebí a rozhodí ruce, aby si je vzápětí založil na prsou a tím dodal své odpovědi na vážnosti, které ale sám stejně nevěří.

„No jasně,“ směje se Anna. Možná opravdu přemýšlí moc a vidí příběhy a tajemství tam, kde nic není. To je ta její bujná fantazie. „Občas mám pocit, že vidím znamení za vším…,“ říká a strká si do pusy poslední kousek té dobroty, kterou jí Jindra naservíroval.

„Ale třeba tohle je ta správná úvaha, nemyslíš, Aničko? Že věci mohou mít svůj skrytý význam, teda myslím to, když se nám objeví v životě,“ teď už se Jindra ale tváří vážně a jeho hodné oči se na ni potemněle zadívají. Nezná ho tak. Tak vážného.

„Hm. Tak mám zase o čem přemýšlet, a pak že jsi jenom chlap,“ mrkne na něj Anna a ústy naznačí úsměv, zároveň si ale povzdechne, protože ho necítí. Je toho na ni moc. A dlouho. Smete imaginární drobečky ze stolu, vypadá to jako uklidňující gesto. „Už musím jít, ve dvě mám nové klienty, zase se stavím.“ Vstane rychle od stolu, dotkne se rukou Jindrovy paže a odchází. Je zasmušilá a je to na ní znát.

„To je mi jasné,“ řekne si spíš pro sebe Jindra a vyprovází ji vřelým pohledem, aniž by se pohnul. Mám tu holku moc rád, pomyslí si.

2.

MARIE 1793

V ruce svírala ten prsten… bylo to to poslední, čeho se nemohla jen tak vzdát. Vnitřně se upínala k tomu, že dokud ho má ještě u sebe, má naději se z toho všeho dostat. V tu chvíli ji voják chytil za ruce. Snažila se, aby jí prstýnek nevyklouzl, cítila, jak se její síla udržet ho v dlani dostala do bodu, jenž byl maximem síly, kterou kdy byla schopna vyvinout… v mžiku si byla vědoma toho, jak ten moment právě minul a její ruka ochabuje. Prstýnek se ještě ve tmě blýskl, jakoby na rozloučenou, a skutálel se jí pod nohy, do černé noci. Už neměla nic… jen myšlenku, že s prstýnkem ztratila právě tu poslední naději. Naději na život. Vlekli ji neznámo kam.

Když je doma předtím v noci překvapily rány do těžkých dubových dveří a za nimi, celá rozespalá, oděná jen v noční košili, poznala poskoky rychtáře Bláhy, kteří se vyznačovali prázdnem místo mozku, ale i silou a agresí, bylo jí jasné, že jim už neuteče. Že došla na konec, kam až dojít mohla. Na nic se jí neptali, chytili ji a táhli z jejich venkovského domku pryč. Neřekli ani slovo. Neměla čas se ani obout, ani vzít si kabát, nic. Jan okamžitě vyběhl z domu za ní, aby jí pomohl. Snažil se jim zabránit, aby ji odvedli, ale bylo jich na něj víc, než dokázal zvládnout. Slyšela jeho křik… zoufalý řev, který se pomalu vzdaloval. Myslela na svou malou dceru. Hlavně na to, aby ona byla v bezpečí. Věděla, že jejich dítě Jan nikdy neopustí, že to byl důvod, proč zůstal doma. A nejen za to si ho vážila.

Kam mě to vedou, pomyslela si. Táhli ji tmou, byla jí hrozná zima, na cestu jim svítily jen zapálené lampy. I měsíc se raději schoval za mraky. Vedli ji jako zvíře lapené do pasti. S hlavou sklopenou, s tisícem myšlenek a strachů. Instinktivně vyvržených ven.

Klopýtala kamenitou cestou, neviděla si pod nohy a ty neměly sílu se zvedat. Snažila se vytrhnout, ale ten člověk – nemytý a zanedbaný, už jen jeho dech v její blízkosti jí dělal zle –, který ji teď měl v moci a držel ji pevně u sebe, jí na oplátku roztrhl košili. Všichni se tomu hloupě a zvrhle smáli. Člověk je ale výraz, který tyhle primitivy špatně vystihuje. Rychtář má kolem sebe podobných lidí několik, dělají za něj špinavou práci, kterou on nařídí, ruce si ale zablátí někdo jiný. Měla strach. Byli jí odporní. Tlusté, silné, agresivní stroje.

Celý systém „spravedlnosti“ ve vsi nefungoval už mnoho let, respektive se tvářil jako funkční a byl jím pro ty, kteří šli zvrácenostem a podvodům rychtáře na ruku. Ona to nikdy nedělala a teď za to platí jako mnoho jiných před ní.

Všimla si, jak na ni celá skupina těch netvorů civí a podklesly jí zas slabostí a hrůzou nohy. Ne, ona se nebude bát. Nebála se nikdy, neudělá to ani teď. Její havraní kadeřavé vlasy na polonahém bělostném hrudníku svítí kontrastem jako mrtvé zvíře. A i ona se tak cítí, když ji vláčí nejprve lesem od jejich domu a pak ulicemi vsi. Pomyslí si, že by už byla radši mrtvá. Přitáhne si roztržené cípy košile k tělu, jako by ji mohly ochránit anebo vrátit lidskou důstojnost, a nechá se vést.

Je tohle opravdu konec? Opravdu není nikdo, kdo by si vyslechl pravdu, nikdo, kdo by mi dal šanci se očistit od všech těch lží? Začínala tušit, že nikdo takový není, že tohle je opravdu její konec, a paradoxně věděla i to, že to tak má být, že takhle to má všechno skončit. Proběhl jí hlavou celý její mladý život, celých dvacet dva let, které zasvětila všemu, co ji babička naučila. Pomáhat lidem v jejich nemoci, beznaději, dát víru a podporu, poradit. To byl pravý důvod jejího udání, pronásledování a zatčení. Tím si byla jistá. Tohle se netrpělo. Ani v 18. století síla církve zázraky mimo svou kompetenci neuznává. Naopak. Marie žila v době, kdy se ženami, jako byla ona, opovrhovalo. Už sice nebyly časy, kdy se za to veřejně upalovalo, ale výsledek přístupu okolí k nim byl stejný, žádná z nich nemohla své poslání praktikovat veřejně. Čelily nedůvěře, pomluvám a závisti. Vždy musely tajit, co dělají, a lidé o nich věděli jen díky svým známým. Pokud tedy neuniklo něco ven, jako tomu bylo nyní.

Přesně si pamatuje, kdy za ní starý Jeroným přišel kvůli sporu se sousedem Najbrtem, prosil ji o radu, co má udělat. Najbrt byl bohatý obchodník, Jeroným pouze poctivý sedlák, který v životě nepoznal nic jiného než dřinu na poli. Od rána do noci, každý den, v každém počasí. Ať byl zdravý, nebo nemocný. Hospodářství neznalo omluvy a nepočkalo. Ve sporu s Najbrtem neměl šanci. Nešlo vlastně o něj, šlo o jeho půdu, kterou Jeronýmova rodina vlastnila už dvě stě let. Bohužel byla na pozemku, který se zamlouval Najbrtovi, chtěl na něm postavit dům pro svou dceru. Vymyslel si tedy na Jeronýma udání, které by bylo k smíchu, kdyby neohrožovalo celou existenci téhle rodiny. Osočil ho z krádeže. Kvůli jednomu pozemku pro rozmazlenou dceru. A celé kolo se roztočilo na plné obrátky. Marie měla smůlu, že se v téhle zinscenované hře ocitla úplně nevinně. Pouze jako berlička povzbuzení pro obviněného, pro kamaráda. Jako mnohokrát předtím kohokoliv i jeho vyslechla, poradila. Chtěla pomoci.

Jenže ono to bylo možná celé jinak, možná nešlo ani tak o něj, jako o mě, byl prostě jen nastrčená vábnička, věděli všechno, čím se zabývám, že často mohu vidět věci, které jiní nevidí, a tím mohu lidem pomoci.

Bylo zřejmé, že vidět neměla kde co, a tak je tu, sama v tmavé studené kobce bez oken. Sklíčenost byl jediný pocit, který teď měla. Vlhko, chlad. Z udusané půdy, na které ležela, se na ni dívaly oči země, oči, které ji chtěly vlastnit. A brzy budou. Věděla to.

„Nikdo, nikdo mě nevyslechl, už zase mě vláčejí a jen křičí. Tohle je konec,“ plakala. Její slzy se vsakovaly do země, na které ležela. Padala na ni tma a spolu s ní v závěsu jako věrné komorné chlad a beznaděj. Nikde neslyšela ani kroky, ani hlasy. Nic, co by nasvědčovalo tomu, že ještě žije, nebo že má šanci žít.

„Můj milovaný Jan, můj přítel, ten, který mi od dětství stál po boku, který mi dodával kuráž, když se mi jí nedostávalo. Naše dcera, ani ne půlroční. Babi! Babičko,“ volala a rozplakala se naplno. Cítila se nadobro sama. I ji nakonec strach dostihl. Měla na něj právo.