West Side Story

West Side Story původně vznikla jako muzikál, který měl premiéru na Broadwayi, a okamžitě si získala uznání jako jeden z nejoriginálnějších muzikálů dvacátého století. Také filmové zpracování příběhu zaznamenalo fenomenální úspěch. Tento klasický příběh zasazený do moderního prostředí nadále patří k zásadním počinům amerického divadla.

West Side Story

Autor románového zpracování

Irving Shulman

Románové zpracování broadwayského muzikálu

West Side Story

Na základě pojetí Jeromea Robbinse

Libreto Arthur Laurents

Hudba Leonard Bernstein

Texty Stephen Sondheim

Režie a choreografie původní produkce

Jerome Robbins

Přeložila Jana Kordíková

Poznámka překladatelky:

Při pojmenování postav bylo přihlédnuto

k překladu Jiřího Joska.

Copyright © 1961 by Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

Translation © Jana Kordíkova, 2021

ISBN 978-80-249-4690-0

Kapitola jedna

Riff Lorton se podíval na hodinky, které před týdnem sebral jednomu opilci, zjistil, že je skoro devět, a zasténal, protože měl před sebou pořád ještě skoro celou noc. Od té doby, co začal platit letní čas, musely všechny jejich akce začínat až o hodinu později, když se konečně setmělo. On byl však celý den neklidný, svrbělo ho a bolelo celé tělo, protože už se nemohl dočkat, až konečně začnou, až Tryskáči zvednou zadek a pustí se do toho.

U mlaďochů, jako byl Prcek, nevadilo, že se jen tak poflakujou a čekají na rozkazy, ale on musel Tryskáčům každou noc ukázat, že je dokáže zabavit, a potvrdit jejich důležitost stejně dobře jako Tony, když tenhle ztracený syn jejich činnost ještě plánoval.

Mohli by provést několik věcí: přesunout se do Central Parku a hledat opilce, které by mohli obrat, protože pár členů Tryskáčů ještě potřebovalo hodinky. Nebo by mohli projít křovíčka, najít nějakého troubu, co si tam užívá se svou holkou, a zjistit, jestli by se taky nemohli zapojit. Mohli by se dokonce i rozdělit, jeden po druhém se projít parkem a vyzývavě houpat boky, dokud se jednomu z nich nepovede sbalit nějakého buzíka, kterého pak trochu pomuchlají a seberou mu peněženku a hodinky.

K ničemu, odmítl Riff každou z těch možností. Po setmění se park přímo hemžil policajty, co nejdřív mlátili a teprve pak se na něco ptali. Každý chlápek, co si to v parku užíval s dámou, ji s největší pravděpodobností znásilňoval, což by mohlo způsobit potíže i nevinnému přihlížejícímu. A někteří z těch buzíků byli nečekaní chlapáci – dělníci z doků, kamioňáci, džudisti, chlápci, co vypadají jako zápasníci –, a když se s nimi člověk zapletl, mohlo to skončit rozbitou hlavou. A u těch zženštilých si člověk taky nemohl být jistý, protože to klidně mohl být převlečený policajt, co tam právě takové buzíky hledá. Takže park nepřipadal v úvahu.

Pak tu byly samozřejmě buchty, ale Tryskáči si podobné akce dost užívali, a když holky vyzvednou už teď, uvíznou s nimi po zbytek noci a Graziella se na něj lepila tak silně, že z něj nejspíš udělá tatíka dřív, než nastane jeho čas.

Na fakt chytrou a bláznivou holku začínala mít dost pitomé nápady o vdávání a každý rok častěji a častěji vykládala o tom, že lidi jejich věku se berou. Proboha živýho! Dokonce mu ukazovala i výstřižek z novin, kde byl seznam všech lidí, co si požádali o povolení uzavřít manželství, a taky jejich věk. Spoustě z těch cvoků bylo teprve osmnáct.

To tedy ne, řekl Riff sám sobě, a bylo mu jasné, že jsou v tom s ním zajedno i ostatní Tryskači – chtěl si spokojeně užívat, bez ženění a těch dalších nesmyslů.

„Tady je Pruďas a ptá se, co chystáme za akci.“ Riff cítil, jak do něj dloube jeho pobočník. „Co dneska provedeme, abychom pošpinili jméno tohohle krásnýho města?“

Riff si čistil zuby průkazem totožnosti, na kterém stálo, že už je mu dvaadvacet. Měl střední výšku, hranatý obličej i bradu a vlasy ostříhané nakrátko, aby mu za ně při rvačce nikdo nemohl zatahat. Riffovy oči byly velké, chytré a ve správném odstupu od nosu, který už měl dvakrát zlomený.

Podobně jako ostatní kluci z Tryskáčů nosil obvyklou uniformu do teplého počasí: plátěné kalhoty nebo džíny, těsné tričko, aby upozornil na vypracované svaly, a nižší černé boty. Tryskáči čekali na jeho rozhodnutí, tak ho obklopili, zatímco on se opíral o kandelábr. Oči jim zářily očekáváním, rty měli stažené do nelítostných čar, prsty napjaté tak, že připomínaly pařáty. Nervózně se ošívali, jako by byli z napnutých drátů.

Riff se zadíval do prostoru nad jejich hlavami, jako už to dělal mnohokrát předtím, protože doufal, že by se k nim mohl blížit Tony. Nad tím, proč jim Tony dal sbohem tak, jak to udělal, Riffovi zůstával rozum stát. Začínal pochybovat o těch řečech o matce, které mu Tony navykládal. I jeho mamča, Pruďasova, Arabova i Bourákova byly každý den v ohrožení, ale zatím na žádném pohřbu nebyli.

„Přestaň vyhlížet toho Poláka,“ obořil se na něj Pruďas. „Tony už s náma nechce mít nic společnýho.“

„Víš, co máš za problém?“ nedal se Riff.

Pruďas udělal krok dozadu a propletl si ruce, aby si mohl prokřupat klouby. „Jen do toho, pověz mi to.“

„V tvým případě fakt víc hlav víc neví.“

Prcek zahulákal smíchy: „To bylo dobrý, Riffe. Tobě ty vtipy snad vymejšlí někdo jinej.“ Uhnul Pruďasově ruce a pak uskočil k obrubníku. „Klídek, Pruďasi. Promiň, že jsem se smál.“

„Ještě jednou a už žádnou omluvu nestihneš,“ varoval Pruďas Prcka a vlastně to myslel i pro ostatní Tryskáče.

Pruďas nebyl úplně přesvědčený, že Prcek jednou bude platným členem gangu. Když se za něj Tony přimlouval, tvrdil, že většina z nich se taky začala tahat s Tryskáči, když jim bylo třináct, čtrnáct, protože když se kluk včas nezařadí, může zůstat mimo a pak se třeba rozhodne, že do ulic vůbec nevyrazí. Ovšem byli kluci a kluci, říkal si Pruďas, a Prcek… co to je vůbec za přezdívku pro kluka, na kterého byste se měli spoléhat, že když půjde do tuhého a o krk, zůstane na místě a bude se ohánět montážní pákou?

Pruďas čím dál častěji přemýšlel o tom, že Riffa vyzve na souboj o velení Tryskáčů. Jenomže kdyby to udělal a opravdu vyhrál, musel by Tryskáčům začít říkat, co mají dělat, opravdu je vést; takhle si mohl stěžovat na všechno, co se dělo, a držet tak Riffa ve střehu a na pochybách, zda svou pozici má jistou.

Protože Riff se na to vůdcovství musel opravdu nadřít, Tryskáči si byli blízcí, drželi při sobě a žádný jiný z bílých gangů v okolí si na ně netroufal. I ostatní přivandrovalci o nich věděli dost na to, aby se od jejich čtvrti drželi dál. To jenom těch Portorikánců pořád přibývalo a jestli ti pitomí policajti a starosta a ostatní nemají dost rozumu na to, aby s tím něco udělali, tak se o to postarají Tryskáči.

Možná, pomyslel si Pruďas, zatímco si dál mnul klouby, se jim starosta rozhodne dát metál; proběhne velký obřad, spousta projevů, spousta pití a ženských a nakonec, když jim ty metály budou chtít předat, tak ty zmetky překvapí tím, že jim poví, kam si ty metály mají nacpat a jak!

„Já vám nevím,“ prohlásil Dýzl, když se narovnal ze stojky, „tohle je snad ta nejnudnější noc, co si pamatuju.“ Podíval se nahoru na hvězdy a pak na pouliční lampy. „Nemám žádnou inspiraci,“ dodal. „Ale nejsem ani tak unavenej, abych se šel někam vyspat. Co takhle si zajít do nonstop kina?“ navrhl.

„S tím dej pokoj,“ okřikl ho Riff. „Půjdeme se projít a uvidíme, co vyplyne. Ty… a ty…,“ ukázal na Repráka a Tygra, „mějte oči na stopkách, aby nám neutekly žádný potíže.“

Riff narovnal ramena, oba palce zastrčil za velkou vojenskou přezku na pásku, pevným rozhodným krokem vyrazil dopředu a obě oči upíral na nějaký bod v dálce. Kdokoli se mu připlete do cesty, bude muset uhnout, protože tohle je jejich hřiště.

Tryskáči se za něj seřadili do dvojic a trojic, Prcek chodil tak těsně za Riffem, jak si troufal, a napodoboval ho tak moc, jak se odvážil. Doufal, že si nikdo, a hlavně Riff, nevšimne, že i on má palce za přezkou pásku. Takhle chodili i Pruďas, Arab, Bingo, Sněhulák a Bourák. Všem to mělo napovědět, že Tryskáči jsou na lovu, že jsou momentálně připravení rozdat si to s kýmkoli, kvůli čemukoli – stačí říct – a kdekoli.

Pokud jde o vzhled, vystupování a odhodlání, nešli Tryskáči odlišit od tisíce dalších gangů potulujících se po městě. Nejděsivější na nich bylo, že pro svou zlobu neměli žádný cíl. Svým zjevem, slovy a skutky – dokonce i v myšlenkách – nenáviděli vše a všechny, kdo jim zkřížili cestu. Bez konkrétního záměru bloumali městem připraveni ničit. Nic nebylo v bezpečí, protože jejich nepřáteli byli všichni a všechno. A tak se Tryskáči se zuřivostí zaslepených a nemyslících tvorů vrhali po všem, co se jim postavilo do cesty.

Jejich obětí i cílem se klidně mohl stát chlap, se kterým se den předtím přátelili, kluk nebo holka, se kterými ještě před chvilkou vtipkovali, prodavač, co jim vždycky dával na dluh, prázdná budova, které zbylo ještě jedno nerozbité okno. Gangy se oddaně věnovaly slepému ničení, nedokázaly respektovat lidi ani úřady, a když nenašly žádný nový předmět k ničení, vrhaly se proti sobě.

Z města se proto stalo bitevní pole tvořené tisícem ulic, desetitisícem domů, střech, sklepů a uliček. Město přestalo být bezpečné a lidi v něm žili plní strachu.

Dokud se na scéně neobjevili Portorikánci. V tu chvíli získaly gangy cíl a smysl a pro všechny ostatní začalo být město mnohem bezpečnější – tedy až na Portorikánce. Ti sem ale přišli bez pozvání, takže ať už je postihla jakákoli katastrofa, mohli si za to jen a jen sami.

Někteří přemýšlivci si říkali, co by se asi stalo, kdyby Portorikánci utekli nebo se je z města podařilo vyhnat. Ale je přece zbytečné o věcech příliš hloubat a myslet moc daleko do budoucnosti. Za současné situace zkrátka gangy bojovaly proti Portorikáncům a ti jim nezůstávali nic dlužní. Optimisté doufali, že by se mohli vzájemně vyhladit a s touto nadějí do budoucna město dál pokračovalo v běžném chodu – a postupně zanikalo.

Protože byla teplá noc, Tryskáče viděli lidé u oken i na schodech před nájemními domy, ale volali na  ně jenom ti, kteří jejich činnost otevřeně schvalovali. Ti ostatní odvraceli oči nebo se schovávali za novinami a kapesníky, protože Tryskáči znamenali potíže a v tomhle přeplněném domě bylo potíží víc než vzduchu, světla a naděje. Tak proč si přidělávat další?

V ostatních ulicích byly jiné gangy, které taky přes den vyspávaly, odpoledne se probíraly a tak jako slídící kočky se probouzely v noci, aby se potloukaly po sklepích, podloubích, střechách a ulicích zkažené West Side na Manhattanu.

Nebylo kam se hnout, kam utéct. Od začátku a konce druhé světové války už uběhlo dvacet let, ovšem bydlení pro obyčejné lidi zůstávalo dál dost nedostatkovým zbožím. Když se nějaký běloch chtěl vystěhovat z bytu, každý z majitelů z toho byl radostí bez sebe, protože prázdný byt okamžitě obsadil za vyšší nájem.

A když ze tří pokojů chtěl udělat pět, šest nebo dokonce osm, každý z nich pak naplnil Portorikánci a vydělal takový balík, že klidně mohl trávit většinu roku na Floridě nebo v Kalifornii. A vůbec se nemusel zajímat o své budovy, nájemníky a nemusel nijak udržovat chodby, stěny a střechy. A když pak budova spadla, mohl ze svého majetku udělat třeba parkoviště.

Takže dokonce i lidi, kteří Tryskáče neměli rádi, museli uznat, že se kluci aspoň snažili zachraňovat to poslední, co jim z jejich čtvrti zbývalo. A i když se jim možná nelíbilo, jak chlapci pracovali, aspoň něco dělali, což se rozhodně nedalo říct o politicích a všech těch žvástech, co chrlili v centru.

Žádný z politiků ve West Side nežil; nikdo z nich se nemusel prát o trochu prostoru, vzduchu k dýchání; a jestli město začínalo být nebezpečné, přeplněné a skličující, jestli čím dál víc ulic po setmění přestávalo být bezpečných, čí to asi byla vina? Nikoho z obyvatel činžáků se neptali, jestli stojí o to, aby si do země pustili tolik Portorikánců. Do toho rozhodnutí neměli co mluvit, ale to ještě neznamenalo, že s ním souhlasili. Za lidi z West Side nemluvili ani žádní novináři – jen kluci jako Tryskáči, co k tomu používali své hlasy a pěsti. A na to by se nemělo zapomínat.

Tryskáči cvakali zuby, klepali patami o sebe a šklebili se koutky úst, pomalu přecházeli ulici, až donutili auta, aby úplně zastavila. Když jeden přihlouplý řidič vykoukl z okénka a zavolal na ně, aby zrychlili, Riff se zastavil, zamračil se na něj a pak k autu zamířil s Pruďasem a Dýzlem za zády. Muž zběsilou rychlostí vytáhl okénko a zamkl auto. Jako vyděšené rybičky v akváriu, když na ně zaútočí kočka, se řidič i žena sedící vedle ošívali, zatímco jim hoši v dokonalé souhře poplivali celé čelní sklo i boční okénka, než konečně ustoupili stranou a nechali auto projet. Když kolem nich projíždělo, ještě ho nakopli do nárazníku a pak se rozhýkali smíchy, protože právě nakopali zadek dalšímu přitroublému řidiči.

Pruďas stál na druhém chodníku spokojený sám se sebou, když vtom uviděl portorikánského muže a ženu středního věku, jak vycházejí z portorikánského krámku s potravinami. Když je zahlédli, zaváhali, nerozhodně se podívali jeden na druhého a stáhli se zpátky do obchodu. Tak snadno z toho ale nevyváznou. Riff dal signál a Sněhulák, který rád sám sebe považoval za člena přepadového oddílu, otevřel dveře obchodu a do přecpaného vnitřku hodil smradlavou bombu.

„O co jde,“ řekl Sněhulák Prckovi, když se k Tryskáčům připojil. „Žijou jako prasata, tak by jim nemělo vadit, že to, co žerou, taky smrdí jako prase.“

Prcek moudře přikývl a tuhle informaci si uložil, aby ji někdy v budoucnu mohl použít. Teď mu Riff s Pruďasem ukázali, jak se vypořádat s nafoukanými řidiči, co si mysleli, že když zaplatí za auto, koupí si tím celou ulici, a pak ještě Sněhulák dal Portorikáncům lekci, na kterou hned tak nezapomenou. A pokud se vrátí domů, řeknou o tom svým synům a ti vyrazí za Tryskáči, bude to v pohodě, protože každý Portorikánec, co Tryskáčům vleze na hřiště, dostane co proto.

Tryskáči byli bojechtiví, nemohli se dočkat jakékoli potyčky a dál se potulovali po své čtvrti.

Tohle už je druhá noc, co se potloukají po okolí, aniž by se odehrálo něco významného. Riff dobře věděl, že kluci brzy začnou být tak neklidní, že se obrátí proti němu. A o to přesně stál Pruďas. Správný vůdce se musí o své muže starat, zařídit, aby se pořád něco dělo, a když to nedokáže, není žádný vůdce.

Ale Riff byl ochotný Tryskáče předat pouze jedinému muži, a když si Riff znovu vzpomněl na Tonyho, nedokázal se ubránit hořkosti. Možná že právě v tom je ta největší potíž, pomyslel si Riff; tolik času mu zabrala snaha nějak nahradit Tonyho, že už ho neměl dost na to, aby se věnoval klukům a akci, kterou potřebovali.

Najednou uslyšel, jak Reprák křičí: na druhé straně ulice na devíti hodinách jsou tři Portorikánci. Riff a kluci se otočili na podpatku a rychle vyrazili za svým cílem. Ale Portorikánci v modrých sakách se žlutou obšívkou naznačující, že se jedná o Žraloky, zmizeli v domě a Riff zanadával, protože mu bylo jasné, že nemá cenu je tam pronásledovat.

Ale jestli jsou ve čtvrti tři Žraloci, znamená to, že jich tam může být i víc. Riff slyšel, jak Pruďas říká, že ze Žraloků dneska nadělá krmení pro rybičky, a Tryskáči s jeho bojovnou náladou souzněli a začali usilovně pátrat po nepříteli. Zrovna, když se chystali zabočit za roh a rozdělit se do dvou skupin, aby pokryli větší území, zvedl Riff ruku, aby signalizoval, že se blíží nejhorší možné nebezpečí: policajti. Vzhledem k tomu, že s policajty měli bohaté zkušenosti, zpomalili a čekali, až hlídkové auto vyjede o kousek před ně a zastaví.

Protože si Riff byl jistý, že Tryskáči působí naprosto nevinně – jen si vyšli na procházku, o nic jim nejde – k policejnímu autu přistoupil jako první. Reprák se vypařil, protože u sebe měl nože, dva boxery a dva řetězy na kolo, které se mu boulily v kapsách. Riff se musel sám pro sebe usmát, když viděl, jak Reprák ostříleně zmizel ve sklepě jednoho z činžáků. Díky zadním dvorkům a požárním schodištím se Reprák dostane do tajného skladiště ve sklepě, které jim sloužilo jako zbrojnice.

Zkušeným trikem, kterým chtěl policajtům zabránit, aby vyrazili za jejich zbrojařem, položil Riff ruku na dveře policejního auta, aby je udržel zavřená. Pak se naklonil, aby pozdravil muže v civilním oblečení i policistu vedle něj.

„Není to náhodou detektiv Schrank?“ usmál se Riff na muže s přívětivým obličejem, který se však momentálně tvářil dost podrážděně a snažil se otevřít dveře. „A strážník Krupke,“ poznal řidiče, kterého na druhé straně udržovali v autě Pruďas a Bingo. „Co vás přivádí do téhle části města?“

„Kdo byl ten kluk, co před náma utekl?“ vyptával se Schrank. „A dej ty ruce ze dveří, nebo ti zlomím prsty.“

Riff odstoupil a očima signalizoval Pruďasovi, aby poldy nechal vystoupit z auta. „To je mi ale způsob, jak přivítat mladé občany tohoto města, co se jen snaží žít v míru s našimi ochránci zákona,“ stěžoval si Riff.

Schrank udělal na chodníku několik nejistých kroků, jako by se snažil pronásledovat kluka, kterého viděl utíkat od gangu; teď už ho však určitě nenajde, proto Schrank v nuceném úsměvu ukázal většinu svých zubů. Byl vysoký, svalnatý a mohutný, s velkýma rukama, kterýma už rozbil pěknou řádku hlav. Zhoupl se na patách a začal si rozbalovat žvýkačku, aby si ji mohl vložit do úst. „Kdo to odsud tak pospíchal?“ zeptal se.

Riff teatrálně počítal své kluky. „Jsme tady všichni, nikdo nechybí. Tak kdybyste nám laskavě prozradil, čemu vděčíme za to obrovské štěstí, že se můžeme těšit z vaší společnosti. Pak vám za to zazpíváme dva procítěné refrény naší písně na přivítanou.“

„Není to žádné štěstí a vy pro mě nejste žádná společnost,“ namítl Schrank. Ve sboru už pracoval více než třicet let a rysy mu ztvrdly všemi zkušenostmi a fatalismem, díky kterému se mu podařilo přežít. Schrank věřil tomu, že všichni lidé jsou zkažení, ale ti největší potížisti se musí vytřídit a bitím přimět, aby se podvolili.

„Ještě někdo se pohne a ti, které chytnu, si to pěkně odnesou,“ varoval Tryskáče. „A netvař se tak nadutě, Arabe.“

„Já mám hroznou smůlu – takhle se tvářím normálně,“ hájil se Arab. „Kdybyste mi poradil, jak se tvářit jinak…“

„Jasně,“ přerušil ho rychle Krupke. „Pojďme spolu někam na dvorek. Cokoli ti provedu s obličejem, určitě bude zlepšení.“