To je klasika!

Nevážné rozmluvy o vážné hudbě

Adam Plachetka / Vojtěch Babka

To je klasika

Copyright © Adam Plachetka, Vojtěch Babka, 2021

ISBN 978-80-249-4692-4

Milý čtenáři!

V knize, která se Ti dostává do rukou, jsme chtěli poodhalit fanouškům klasiky zákulisí hudebního světa. Studenti a začínající pěvci se v ní zase můžou dočíst, co je čeká a nemine na druhé straně opony. S Vojtou Babkou jsme při dlouhých povídáních zabrousili do rozmanitých témat, která mohou zaujmout jak ostříleného posluchače, tak i diváka začátečníka, který si k hudbě teprve hledá cestu.

S Vojtou se známe přes dvacet let, a když vytanula otázka, s kým bych rád na publikaci spolupracoval, byl pro mě jasnou volbou. Na Pražské konzervatoři jsme oba chodili k panu profesorovi Löblovi. Po škole se naše cesty na chvíli rozešly, ale po pár letech jsme se začali opět pravidelně potkávat na vlnách Českého rozhlasu i při dalších rozhovorech a kulturních akcích. Máme podobný náhled na svět i na humor. Proto se na spolupráci s Vojtou vždycky těším. Mnoho hodin strávených rozmluvami někdy u kávy, jindy u skleničky, jsme si beze zbytku užili a doufám, že stejně tak i výsledný produkt potěší každého, kdo se do něj začte.

Adam Plachetka

Coby patnáctiletý student Pražské Konzervatoře začal Adam Plachetka budovat svou kariéru operního sólisty, která ho vede na nejlepší domácí i světová jeviště. Měl jsem tu radost být u jeho prvních lekcí, sledovat krok za krokem budování pěvecké zdatnosti i tříbení estetických názorů, ale především všechny dosavadní milníky jeho dráhy: první vystoupení v Národním divadle v Praze, úspěchy na poli takzvané early-music a vášeň, s jakou se držel a drží blahodárné hudby Wolfganga Amadea Mozarta. Vstup do angažmá ve Vídeňské státní opeře. Umělecký itinerář, kam postupně přibývá Salcburk, Paříž, Miláno, Londýn, Berlín, Mnichov i příslovečná Mekka všech operních pěvců, tedy Metropolitní opera v New Yorku.

Obdivuji tempo i rozvahu, s jakými si do svého curricula vitae připisuje nové operní postavy a koncertní partie, repertoárové a oborové směry, projekty, propojující klasiku s muzikálovou či populární hudbou. I moudrá rozhodnutí, jaké lákavé výzvy si ještě nechat na pozdější čas; to vše mluví o Adamově zkušenosti, ale i o neutuchající náklonnosti pro hudbu a hudební divadlo, kterou si ne každý profesionál uchová v plné míře!

Uchoval si ovšem i to, co oceňujeme my, kdož ho známe od samých počátků: Adam Plachetka, jehož uznává publikum doma i ve světových hudebních metropolích, a jehož pojí spolupráce s nejrespektovanějšími osobnostmi uměleckého světa, je stále týmž srdečným, vtipným, spontánním a inspirativním kamarádem, jako v prvním ročníku konzervatoře. Ovšem, s devizou zkušeností a názorů, jaké se za dvě desetiletí kariéry podaří nastřádat málokomu.

Baví mě je s Adamem odkrývat, ať už v rozhlasovém studiu, v zákulisí operního domu či letní stagiony, nebo při posezení u orosené sklenky na jižní Moravě. Doufám, že mnohé z toho objevíte také vy v následujících řádcích nebo i mezi nimi…

Vojtěch Babka

Ve stabilitě je síla!

Aneb večer co večer je třeba podávat

konzistentní scénický výkon…

V čase, kdy naše rozhovory vznikají, si připomínáš dvacet let od chvíle, kdy ses jako student Pražské konzervatoře postavil na startovní blok. Do třídy profesora Luďka Löbla jsi přišel jako nepopsaný list, čímž ses oproti jiným studentům ocitl ve výhodě; tvůj kantor se nemusel potýkat s případnými nevhodnými návyky z dřívějška a mohli jste začít budovat hlas a techniku takřka na zelené louce. Podívejme se zpětně na toho patnáctiletého adepta pěveckého umění, na to, co ho tehdy zaměstnávalo, co tehdy pro něj bylo důležité a co se dnes jako důležité vůbec nejeví. A naopak: co šlo tehdy mimo tvoje vnímání a dnes to považuješ za určující. A jistě se dnešní optika do toho ohlédnutí promítne i skrze tvou nynější vlastní činnost hlasového kouče…

Na prvním místě musím jmenovat hodiny u pana profesora. Tehdy mi vůbec nepřipadalo zvláštní, že když student chce, je mu věnována nadstandardní péče. Žádných pětačtyřicet minut a dost. Sám to víš, protože jsme byli spolužáci. U pana profesora ses mohl ukázat každý den a zpívat třeba jen dvacet minut, ale mimo to jsi mohl bez omezení poslouchat, jak pracuje s dalšími studenty. Nebylo výjimkou, že by do školy přišel třeba i v sobotu, kdy učebny měli k dispozici žáci pro cvičení. Tohle jsem docenil a doceňuji teprve zpětně. A panu profesorovi za to budu vždy vděčný.

Jak se dnes díváš na sebe sama v těch dobách? Co ti dělalo těžkou hlavu?

Člověk měl takříkajíc „moře po kolena“ a vůbec ho nenapadlo, že by na něj v divadlech nemuseli čekat. Sebejistě jsem si šel za svou představou. Jako určitý zlom vnímám polovinu studia; tehdy jsme si neustále stříleli z umělecky aktivních vyzrálejších kolegů, parodovali jsme je a přesně věděli, co který z nich dělá špatně. Přišla chvíle, kdy jsem si já sám opakovaně něco zpíval v několika po sobě jdoucích dnech. Stále jsem se hledal, technika nebyla ještě zdaleka ustálená a pokaždé to dopadlo jinak. Uvědomil jsem si, že ti všichni, ze kterých máme se spolužáky a kamarády legraci, sice nezpívají tak docela podle mých představ, ale každý večer na scéně podávají stejný výkon. A mně došlo, že tato konstantní úroveň a schopnost odvést za každých okolností stabilní práci, bude pro dlouhou kariéru nejcennější devizou.

Popisuješ, jak jsi denně cítil velké rozdíly ve vlastních výkonech. Jistě i to vnímání bylo jiné než dnes. Ale pozoruji, že paměťové stopy jsou i po tolika letech zřetelné. Jak sis ony sebereflexe zaznamenával, a šlo o procesy uvnitř mysli nebo jsi hodně dal na hlasy zvenčí?

Ten hlas zvenčí – tedy hlas pana profesora Löbla – byl samozřejmě klíčový. Zkraje studia mi dokonce striktně zakazoval cvičit bez jeho dohledu, abych si nevytvořil různé zlozvyky, což jsem samozřejmě nedodržoval, ale nepřiznal jsem mu to.

Leč pan profesor to jistě poznal a věděl o tom…

Ovšem; bylo mu to jasné z debat o rolích, které mě nadchly, a které jsem si doma zkoušel zpívat. Často mě se svým typickým klidem varoval, že nejbližších dvacet let se takových partů nesmím ani dotknout.

Ano, vzpomínám si na jeden náš rozhlasový rozhovor, u něhož byl i pan profesor, a na podobnou otázku tehdy řekl: „Po pravdě řečeno, Adama brzdím, jak mohu…“ Vzpomeneš si, o jakou hudbu tehdy šlo?

V průběhu let se to měnilo; do prvního ročníku jsem totiž nastoupil jako tenor, tudíž to byl Vévoda z Rigoletta a další verdiovky, které mě chytly. A Verdi a belcantový repertoár vedl, i když jsem následně přešel do barytonu. Bavilo mě to a zároveň jsem věděl, že se to nesmí, proto jsem vášni pro Verdiho dával průchod jen v domácím soukromí.

Už tehdy jsi k této hudbě přistupoval jako k něčemu, co si jen zkoušíš? Nebo sis myslel, že si seriózně buduješ jeden repertoárový šuplík?

Jasně jsem věděl, že jednou, někdy, si to zazpívat rozhodně chci. Sem taky spadá to uvědomění, které jsem popsal před chvílí. Jeden den se mi ten Verdi zpíval báječně lehce a nazítří jsem musel s árií v polovině skončit, nebo jsem najednou třeba nevěděl, jak na nižší dynamiku, na přechodové tóny a podobně. Některé noty se občas povedly a občas ne. Sám jsem nevěděl proč a co je špatně, proto dneska plně chápu, co to znamená „dozrát do role“.

Připomínáš si to často, když se dnes rozhoduješ, zda roli přijmout či ne?

Připomněl jsem si to před časem, když jsem ve vídeňské produkci Wagnerova Lohengrina zpíval úlohu Heerrufera. To je naprosto bezpečná nedramatická rolička, navíc většinou s minimálním doprovodem orchestru. Kolem sebe jsem slyšel obrovské hlasy. V tu chvíli máš samozřejmě tendenci se k nim snažit dorovnat. Když orchestr hrál forte před mým vstupem, neukázněně jsem se do toho obul také, i když jsem nemusel. Sice jsem si neublížil, ale dnes vím, že to nebyl zdaleka tak dobrý výkon, jak mohl a měl být. To byl varovný maják a já si od té doby od podobných úskalí držím vědomý odstup. Cíleně zpívám takové party třeba plným hlasem, ale důsledně lyricky.

U zralejších hlasů je vůbec náročné si programově hlídat lyrickou stránku, která dává hlasu technickou i repertoárovou flexibilitu…

Vědomě si ji hlídat a nepodlehnout okolí je velká výzva. A musím se tu zmínit o jedné z pouček pana profesora – když chceš být slyšet víc, musíš v nasazení trochu ubrat, abys dal prostor alikvótním tónům, jež nesou zvuk do prostoru volně a tedy intenzivněji. Poslechnout tuhle radu je pro muzikálního člověka těžké; když slyšíš všechno kolem sebe burácet, chceš přece burácet taky. Vyrovnat se s tím a držet se východiska, že po celou dobu budeš zpívat o dynamický stupeň níže, než chceš, představuje konstantní tlak na psychiku.

Dá se najít nějaká berlička, kterou v takovou chvíli zaměstnám pozornost, aby tímto nezdravým směrem nesklouzla?

Pomůže třeba koncentrace na frázování nebo vázání not. Osobně jsem se naučil na scéně s emocemi kalkulovat a nedávat jim bezbřehý průchod. To je spolehlivá cesta; když chceš zahrát emoci pro ostatní, je lepší ji vyjádřit, nežli si ji sám v sobě prožívat a doufat, že něco doputuje i k divákovi. V opačném případě se ti pak emoce dostávají i do hlasu a hrozí, že tě strhnou k přehánění, že se zkrátka staneš sluhou přednesu, místo abys byl jeho pánem.

Vrátím se ještě k tomu, jak pevnou součástí kantorské práce jsou umírňování a zákazy. Začal jsi ty sám být brzy schopen rozpoznat, co je dobře a co ne, a v kterém z těch po sobě jdoucích dnů zpíváš správně? Že dané hudbě dáváš to, co potřebuje?

Musím zdůraznit, že stále šlo o moje vnímání reality. I když jsem si zpíval doma s cédéčkem, byly to vyloženě osobní pocity, jak se mi daná věc zpívá, jestli se dřu nebo cítím volnost. Ale dnes nemám jediný reprezentativní vzorek, který bychom si spolu poslechli, nebo bych ho použil při vlastní výuce. Je tedy možné, že šlo o iluzi a ve skutečnosti se ty moje tehdejší kreace nedaly poslouchat.

Nikdo jiný než pan profesor tě tehdy neslyšel a zpětnou vazbu ti nedal?

Vzpomínám si, jak byl jednou pan profesor ze zdravotních důvodů nějaký čas mimo školu. Na hodiny jsem docházel k jiné kantorce. Měla skvělé výsledky a všichni k ní chtěli chodit. I já, přiznávám se, jsem chvilku zvažoval, jestli k ní nepřestoupit. Všichni její žáci měli dojem vzrůstající formy, zdálo se jim, že zpívají stále volněji a stále tmavším a barevnějším hlasem, to vše bez jediné kontraindikace. Nakonec jsem zůstal věrný profesoru Löblovi, bylo mi u něj dobře a nechtěl jsem případným odchodem zhoršit naše vztahy. Díky Bohu za to, že jsem to tehdy udělal… po pár letech zůstala absolventům oné dámy jedině ta tmavá barva hlasu a jejich hlasy se nenesly v prostoru.

Oni sami jistě měli pocit, že zpívají nahlas a dramaticky, ale okolí to vnímalo zcela opačně. Když se bavíme o hlasové barvě a objemu, jak důrazně k těmto aspektům přistupoval pan profesor?

Neméně důrazně, ale zcela jinou cestou. Šlo mu o vybudování kvalitního hlasového jádra, o nosnost hlasu v prostoru, jak už jsem řekl.

A velkou dávku trpělivosti a důvěry to ovšem chtělo i na straně jeho žáka, ne?

Samozřejmě! Než se tohle podařilo vybudovat a dovést k uspokojivému stupni, trvalo to několik let. Lidé kolem tebe si pochvalovali, jak barevně jejich hlasy znějí, a tys musel několik let trpělivě brousit přesně daná cvičení a repertoár. Velký problém studia zpěvu je, že musíš svému pedagogovi bezmezně věřit. A zároveň musíš sám pro sebe fungovat jako kontrola, jestli vůbec nějaké pokroky děláš.

Je adept pěveckého umění v šestnácti, v sedmnácti letech takového vnímání a případné korekce schopen? Dokáže si říci: „Po půl roce jsem dál…“?

Myslím, že ne. A řada kantorů žáky zpracovává tak, aby u nich chtěli setrvat po celé studium a to i přesto, že v řadě případů podle mě musejí vědět, že jim neprospívají.

Sám už nějakou dobu působíš jako hlasový kouč mladších umělců. Je těžké se tomu, cos právě popsal, vyhnout?

Osobně mě velmi baví pracovat s pěveckými talenty. Na druhou stranu si nedokážu představit, že bych se někomu věnoval soustavně několik let a dvakrát či třikrát týdně se snažil ho posouvat. Zatím je mi bližší otevřít nadanému jedinci pohled na novou cestu během pár setkání na kurzech či masterclassu, pak ho vypustit do divočiny, za nějaký čas znovu zkontrolovat, a zjistit, zda jsme si dobře porozuměli. Soustavná práce, jaké jsme ty i já byli svědky u našeho pana profesora, je těžká a úmorná. Na obou stranách si žádá mimořádnou koncentraci, velkorysost, výdrž a nadhled a taky schopnost případně říci, že se společné dílo nedaří, a že by stálo za úvahu zkusit zajít k jinému kantorovi.

A nebo minimálně zkusit jinak vyučovat, jinak cvičit. A třeba i několikrát během studia. Vzpomínám si, že jedním z nejdůležitějších detailů, s nimiž pan profesor pracoval, byl konkrétní tón, u něhož se začínalo s cvičením. U každého žáka byl jiný a diference jediného půltónu hrála obrovskou roli.

To je pravda. Dnes se rozezpívávám stále stejně. Ale tehdy, když jsme onen cvičební začátek posunuli třeba z E na Es, se hlas okamžitě velmi proměnil, zhrubnul, přibral více hrudního rejstříku. Měl jsem pocit, že díky takovému detailu jako jeden půltón zpívám zkrátka úplně jinak. Ani hůř, ani líp. Prostě jinak; navíc to bylo v době, kdy jsem přecházel z barytonu do basbarytonu a panu profesorovi šlo i o to, abychom odkryli, jaké témbrové a oborové možnosti můj hlas vlastně skýtá.

Jaký efekt jsi pocítil, zpívalo se ti lépe a pohodlněji?

Ano, ale cítil jsem, že je to na úkor nosnosti hlasu v prostoru. Ani nevím, jestli něco zaznamenalo moje okolí. Byl jsem si ale stoprocentně jistý, že to tou miniaturní diferencí začátku cvičení skutečně je. Když se chci dnes po předchozím dni zlehka srovnat a zazpívat si třeba ve sprše pár tónů, zafunguje svalová paměť a mimovolně, aniž bych si to kontroloval na ladičce, se trefím tam, kam je potřeba. A nijak mě to negativně neovlivňuje. Nejspíš bylo těch několik dlouhých let, kdy to za mě hlídal pan profesor, nutno projít.

Tehdy to mohla být vývojová otázka. Problém chvíle, kdy takový malý rozdíl má mnohem větší dopad než dnes, a kdy se ti jako mladému zpěvákovi teprve samy nastavují rejstříky…

Ano, a dnes je to taky otázka příležitosti; samozřejmě v divadle nebo u klavíru vím vždy a přesně, kde s cvičením začínám. Ale v té koupelně nebo když nedej bože zaspím a nechci přijít do práce nerozezpívaný, si pár tónů zabroukám a hlas se trefí sám. Dnes má můj hlas ovšem i mnohem větší setrvačnost, takže by se ten rozdíl projevil až po delší době. Leč tehdy jsem cítil značné odlišnosti ze dne na den.

Jako student to nepochybně zažil každý hudebník, zdaleka nejen zpěvák. V čase, kdy se zběhlost a profesionalita teprve budovaly, kdy roli hrály detaily, dnes málo podstatné. A vracím se znovu k trpělivosti a sebekázni. Kolikrát to jedno odpoledne při cvičení nešlo a o to víc se člověk snažil přírodu přemoci, místo aby zavřel noty a šel se projít…

Ne každý člověk a ne každý hlasový orgán takové sebetrýznění vydrží, ale zpětně jsem rád, že jsem tím prošel. Ano, párkrát jsem se sice „uřval“, ale když je ti patnáct nebo šestnáct, je to vlastně jedno, protože organismus regeneruje neuvěřitelně rychle a účinně. Naopak, asi jsem tím hlasivky i posílil. Nemám pocit, že bych si tehdy zafixoval něco, co bylo později třeba korigovat. A dobře se mi to vrátilo i v podrobné znalosti všech těch zpěvních partů, které jsem si takto doma – tajně – dokola zpíval. Když jsem se k nim posléze dostal v reálu, nemusel jsem stavět na zelené louce.

Ano, člověk si fixoval melodie, těžké cizojazyčné texty, výraz, výslovnost, byť s efektem, že pak nemohl zpívat a pan profesor hovořil jasně: „Vy jste zase doma řval, co? Tak tři dny mlčte!“ Ruku v ruce s tím vším jde ještě jeden aspekt, se kterým se konfrontuje každý, kdo jde studovat zpěv: kromě svého kantora má okolo sebe spolužáky, z nichž zdaleka ne všichni ti ten progres přejí a radují se z něj spolu s tebou a kteří ti na rovinu řeknou, co se ti povedlo a co ne a totéž čekají od tebe. Často je to spíš naopak, rivalita mezi zpěváky klíčí už ve škole a řada z nich naopak čeká a těší se, kdy uděláš chybu. Dokáže si s tím mladý člověk, sotva odrostlý základní škole, poradit?

Myslím, že stěžejní roli zde hraje povaha. Skoro ze sta procent. Já osobně jsem to, co popisuješ, nikdy nevnímal. Je pravda, že jsem na školu přišel s vysokou sebejistotou, protože jsem se na přijímačky nijak nepřipravoval, a přesto se na Konzervatoř dostal. A pak ze svého okolí na škole ani ten vjem, že by se čekalo na moje chyby, nemám. Jsem rád se všemi zadobře a mám rád kolem sebe pozitivní lidi. A co člověk vyzařuje, to se mu vrací.

To si samozřejmě uvědomuješ dnes. Ale co tehdy? Bral jsi to cíleně v potaz jako náctiletý student zpěvu?

Cíleně určitě ne. A tak jsem o tom ani zvlášť nepřemýšlel. Vyrůstal jsem neustále v různých kolektivech a nikdy jsem ve skupině lidí neměl žádný problém; naopak se mi bez lidí kolem funguje jen těžko. Záhy jsem ale pochopil, že když se hádáš s blbcem déle než pět minut, už se hádají blbci dva. Z toho pohledu byla již školní docházka klíčová pro mou adaptaci na pocit, že čas trávím s lidmi, se kterými chci. A ty, co by mi do života tahali negativní zážitky, se snažím nepotkávat.

A jde to praktikovat na hromadné výuce nebo na hereckých lekcích, kde se často sejdou příslušníci několika ročníků?

Tady by každý odpověděl jinak. Osobně musím říct, že jsem měl štěstí na skvělou partu. Do školních představení, o kterých hovoříš, jsem naskočil hned ve druhém ročníku, když profesorka Regina Szymiková chystala se studenty Kouzelnou flétnu. Zpíval jsem ji ve sboru ve Státní opeře a tak jsem se nabídl i do absolventské produkce. A pak jsem se jich účastnil až do konce studia, díky čemuž jsem poznal takřka deset různých pěveckých ročníků. A pokaždé se utvořilo příjemné a kamarádské jádro. S těmi lidmi se dodnes – a moc rád – potkávám v divadlech, ve sborech i jinde.

Dokážeš říct, jestli to tak bylo objektivně nebo jsi to tak vnímal jen ty?

Tak daleko už nedohlédnu, ale negativní vliv konkurence jsem nepociťoval nikdy. Dělali jsme něco, co bavilo všechny, i když to každému šlo jinak; tu líp, tu hůř. Lidé, kteří neustále hlídají svoje okolí, tím zároveň hlídají i sebe a snaží se být co nejdokonalejší. Já se o to nesnažil, protože jsem si myslel, že už jsem… Pak jsem pochopil, že tomu tak není, ale že když se o to budu bezmezně snažit, zmizí mi obyčejná lidská přirozenost a spontaneita dané chvíle, ve které něco vzniká. A v danou chvíli přijdu o jedinečnost večera a uměleckého výkonu, který je pokaždé jiný. Jedinečnost i za tu cenu, že na komedii přijde publikum, které se ani jednou nezasměje.