Maxim Gorkij Zrození člověka

Přeložil Libor Dvořák

MAXIM GORKIJ

ZROZENÍ ČLOVĚKA

ODEON

Translation © Libor Dvořák, 2022

ISBN 978-80-207-2100-6

Makar Čudra

Z moře vanul syrový studený vítr, který po stepi roznášel zadumanou melodii pleskajících vln, co nabíhaly na břeh, a šelest pobřežních křovin. Tu a tam jeho poryvy přinášely i svraštělé žluté listy, házely je do ohně a zároveň rozdmychávaly plameny; mlha podzimní noci, která nás obklopovala, se tu a tam zachvěla, polekaně ustoupila a na okamžik otevírala vlevo výhled na bezmeznou step, vpravo na nekonečné moře a přímo proti mně pohled na siluetu Makara Čudry, starého cikána, co tu hlídal koně patřící jeho táboru, jenž ležel sotva na padesát kroků od nás.

Toho, že závany ledového větru rozhalily jeho kaftan, obnažily chlupatá prsa a nelítostně je bičovaly, si vůbec nevšímal a dál tu ležel v malebné chlapácké póze, metodicky pobafával ze své obrovité dýmky, vypouštěl z úst i nosu hustá klubka dýmu a s očima strnule upřenýma kamsi za mou hlavu do mrtvé a němé tmy stepi se mnou bezustání rozmlouval a prudké nárazy větru jednoduše nebral na vědomí.

„Takže chodíš krajem? To je správný. Vybral sis dobrej úděl, sokole! A tak to taky má bejt – chodit světem, všechno vidět, a když máš patřičně nakoukáno, tak si lehnout a umřít. To je celý…“

Skepticky vyslechl mou námitku proti jeho slovům „to je celý“ a pokračoval:

„Jako že je tu život? A jiný lidi? Copak to je tvoje starost? Copak ty sám nejsi taky člověk? Ty jiný lidi si klidně žijou i bez tvý péče a budou tak žít dál. Snad si nemyslíš, že je na tebe někdo zvědavej? Nejseš ani chleba, ani hůl, takže tě nikdo k ničemu nepotřebuje…

Učit se a učit jiný, říkáš? A uměl bys lidi naučit, aby byli šťastný? Ne, neuměl. Počkej si na šediny, a pak teprve vykládej, že lidi je třeba učit. Jenže co? Každej sám dobře ví, čeho je mu nejvíc zapotřebí. Ty chytřejší si berou, co je, kdežto na ty hloupější nezbude nic – na to si každej musí přijít sám…

Stejně jsou srandovní, ty tvoje lidi. Mačkaj se tu v houfu jeden na druhýho – a přitom koukni, co je tu všude místa,“ učinil široké gesto směrem do stepi. „A všichni makaj! Ale proč? Kvůli komu? To ti neřekne nikdo. Třeba koukáš, jak chlap vorá, a napadne tě: Tak von smáčí kapkama svýho potu hlínu, do který si nakonec lehne a shnije v ní. Nic tu po něm nezbude, z toho svýho pole nic kloudnýho nevidí a pak umře stejně hloupě, jako se narodil.

Ačkoli dobře: tak se snad narodil kvůli tomu, aby se hrabal v zemi a pak umřel, aniž si dokázal vyhrabat aspoň svůj vlastní hrob? Ví von, co je to svoboda? Rozumí širý stepi? Potěší jeho srdce hlasy mořskejch vln? Ale kdež – vod narození je to votrok, a hotovo! Co ten se sebou asi tak může udělat? Nanejvejš se voběsit, pokuď nakonec dostane nějakej rozum.

Kdežto já? Hele, já toho do svejch osumapadesáti viděl tolik, že kdyby se to všechno zapsalo na papír, tak na to nebude stačit ani tisíc takovejch mošen, jako máš ty. Jen si uvědom, kde já za ty léta všude byl! To bys asi dohromady nedal. Vo někerejch krajích, kde já byl, ty nemáš ponětí. Takhle má vypadat život: jen jít a jít, a je to! Hlavně dlouho nestát na místě, protože jakou by to mělo cenu? Jen se podívej, jak se lidi štvou jeden za druhým kolem celýho světa; to ty akorát utíkej před úvahama o životě, abys ho nepřestal mít rád! Protože jakmile o něčem takovým začneš přemejšlet, život tě přestane bavit – a takhle je to vždycky. Já to taky zažil. Nojo, sokole, zažil!

Třeba jednou, to jsem seděl na Haliči v base. Proč já na tomhle světě vůbec jsem? pomyslel jsem si jen tak z nudy… a v kriminále je hrozná nuda, sokole, fakt hrozná… a když jsem se tak podíval oknem do polí, popadla mě taková chandra, jako kdyby mi někdo srdce sevřel kleštěma. Kdo ti dokáže říct, proč je na světě? Nikdo, sokole! A člověk se na takový věci sám sebe ani nemá ptát. Jen si tu žít, a basta! Jen se tak tím světem brouzdat a koukat kolem – to pak na nějaký smutnění nezbejvá čas. Kdežto já se tenkrát div nevoběsil na vlastním řemenu, takhle to bylo!

Jo! To jsem si jednou povídal s jedním chlapem. Takovej upjatej – taky Rusák jako ty… A ten mi tvrdil, že člověk nemá žít, jak se jemu zlíbí, ale tak, jak se to píše ve slově Božím. Bohu se podrobuj, a ten ti pak dá všechno, oč si mu řekneš. A sám byl přitom celej votrhanej, hadry samá díra. Tak jsem mu poradil, aby si Bohu řek vo nový šaty. Hrozně se naštval a s nadávkama mě hnal pryč. A to předtím tvrdil, že lidem se má vodpouštět a že je třeba mít je rád. Tak si to moh vozkoušet na mě, když se ho mý slova tak dotkly. Učitel! Takový věčně kážou, že se má míň jíst, a sami žerou desetkrát denně.“

Zmlkl, odplivl si do ohně a znovu si začal nacpávat dýmku. Vítr tiše a žalostně skučel, ve tmě ržáli koně a z tábora k nám dolétala melodie něžné a zároveň vášnivé dumky. To zpívala Makarova dcera, krasavice Nonka. Její sytý hrudní témbr jsem dobře znal: vždy zněl tak zvláštně, nespokojeně a naléhavě, a bylo jedno, zda zrovna zpívala nebo člověka jen pozdravila. V její sametově snědé tváři se usadila pýcha carevny a v temně hnědých, jakoby přistíněných očích svítilo vědomí neodolatelnosti její krásy a opovržení vůči všemu, co nebylo součástí její bytosti.

Makar mi podal dýmku.

„Na, zakuř si! Ta zpívá, co? No to bych prosil! Chtěl bys, aby se do tebe zrovna taková zamilovala? Ne? A dobře děláš! Tak to má bejt: holkám nevěř a drž se vod nich dál! Protože pro takovou holku je příjemnější líbat se a vobjímat, než pro mě kouřit fajfku; jenže jakmile ji políbíš, je konec a ty přijdeš vo všechnu vůli, kerou v srdci máš. Připoutá si tě řetězem, kterej není vidět, ale přetrhnout nejde – a ty jí dáš celou duši! Tak je to… Na holky pozor! Ty věčně lžou! Budou ti tvrdit, že tě milujou na světě ze všech nejvíc, jenže když takovou jen špendlíčkem píchneš, tak vona ti srdce rozerve… To já znám! A jak! Mám ti, sokole, vyprávět jeden takovej příběh? Ty si ho dobře zapamatuj, a když to svedeš, bude z tebe na celej život volnej pták…

Žil byl na světě nějakej Zobar, mladej cikán Lojko Zobar. Celý Uhry, Čechy i Slavonie a celý Přímoří – tam všude ho znali, jakej to byl kurážnej chlapec! Ve všech těch krajích jsi nenašel vesnici, kde by aspoň pár lidí nepřísahalo, že Lojka zabijou, jenže von si klidně žil dál a když se mu zalíbil nějakej kůň, tak i kdyby ho pluk vojska hlídal, stejně na něm nakonec odcválal. Copak ten se někoho bál?! I kdyby k němu sám satan s celou svou svitou přišel, tak by na něj stejně vytáh nůž, anebo se s nim strašně pohádal a všem těm jeho čertům by nakopal tlamy, to teda rozhodně!

Znali ho ve všech táborech, nebo tam vo něm aspoň slyšeli. Rád měl jedině koně, jinak nic – a i to ne nadlouho: na každým si zajezdil, pak ho prodal, no a utržený peníze dal tomu, kdo zrovna potřeboval. Neměl nic, co by snad chránil jako voko v hlavě: když bys dejme tomu chtěl jeho srdce, sám si ho vyrve z hrudi a daruje ti ho – jen aby ses cejtil dobře. Takovej byl, sokole můj milej!

Náš tábor tehdá kočoval po Bukovině, je to takovejch deset let. Jednou za jarní noci sedíme já, voják Danilo, kerej bojoval pod Kossuthem, starej Nur a plno dalších lidí – a k tomu Danilova dcerka Radda.

Znáš mou Nonku, žejo? Hotová královna! Jenže: komu čest, tomu čest, s Raddou se srovnat nedá… Raddu jen tak slovama nepopíšeš. Její krása by se snad dala zahrát na housle, ale dokázal by to jedině ten, kerej s nima dokáže zacházet jako s lidskou duší.

Ta teda potrápila hodně mládeneckejch srdcí, moc a moc! Třeba na Moravě ji uviděl jeden starej magnát, a zkoprněl! Sedí v sedle, kouká na ni a třese se jako v zimnici. Krásnej přitom byl jako čert vo svátku: kabátec vyšívanej zlatem, u boku se blejská šavle jako hrom, a když kůň kopytem hrábne, na pochvě tý šavle se zatřpytěj nesčetný drahokamy; a čapka z blankytnýho sametu, dočista jako kousek nebe… Musel to bejt velkej pán! Kouká na Raddu, kouká, a pak najednou povídá: ‚Hej ty! Polib mě, a dostaneš měšec dukátů!‘ Jenže ta se akorát vodvrátila – a bylo! ‚Tak odpusť, jestli jsem se tě nějak dotknul, a aspoň se na mě hezky podívej,‘ přibrzdil hned starej magnát a hodil jí j k nohám ten měšec… A že to byl velkej měšec, kamaráde! Jenže vona ho jako by jen tak mimochodem vodkopla do bláta, a tím to skončilo.

‚To je mi teda holka!‘ vydech zaraženě magnát, pobíd koně bičíkem… a vmžiku tu po něm zbyl jen mrak prachu.

Druhej den ale dorazil znovu: ‚Kdo je její otec!‘ zaburácel na celej tábor. A přišel Danilo. ‚Prodej mi svou dceru, dám, kolik budeš chtít!‘ Jenže Danilo na to: ‚To jenom panstvo prodává všechno, prasatama počínaje a svědomím konče. Já bojoval pod Kossuthem a zásadně nekšeftuju!‘ Magnát zaryčel, hned šáh po šavli, ale vtom někdo z lidí kolem asi strčil jeho koňovi do ucha žhavej troud, a ten milýho jezdce vodnes ke všem ďasům. My si hned sbalili svejch pět švestek – a pryč. Deme jeden den, pak druhej, ale najednou vidíme, že nás dohnal. ‚Hej vy!‘ povidá. ‚Před Bohem i před vámi mám svědomí čisté. Dejte mi to děvče za ženu! O všechno se s vámi podělím, však mám peněz hory!‘ A jen se v sedle pohupuje a celej hoří jako suchej pelyněk ve větru. Tak jsme se všichni zamysleli.

,A co na to ty, dcerko? Jen mluv!‘ zahuhlal si do knírů Danilo.

,Co by se stalo z orlice, která by z vlastní vůle do hnízda vlezla havranovi?‘ zeptala se lidí Radda. Danilo se zasmál a my všichni s ním.

,Dobřes to řekla, dcerko! Slyšels, panáčku? Tady ti pšenka nepokvete… Sháněj se rači po holubičkách, ty jsou poddajnější.‘ A šli jsme zase dál.

No a milospán si strh čapku, praštil s ní vo zem a hnal se pryč – až zem jen duněla. Takováhle byla Radda, sokole!

Jo! No a jednou v noci zase sedíme a najednou slyšíme, jak se ze stepi line hudba. Krásná hudba! Někam každýho volala – a krev se z ní v žilách jen vařila. Cejtil to každej a z tý muziky se nám zachtělo něčeho, po čem by jeden dál už ani žít nemusel, a pokud jo, tak jedině jako pán celičký zeměkoule, sokole!

No a pak se z tmy vynořil kůň, blížil se k nám. V jeho sedle sedí chlap a hraje. Zastavil až u ohně, hrát přestal a s úsměvem se na všechny zadíval.

,Jářku, Zobare, seš to ty?‘ hned na něj nadšeně Danilo. A byl to von – Lojko Zobar!

Kníry až na ramena, splývaj s bohatýma kučerama, voči jako jasný planoucí hvězdy, a ten úsměv – to namouduši bylo, jako když se na tebe podívá sluníčko! A Lojko jako by byl vykovanej z jedinýho kusu železa, i s koněm! V záři ohně vypadá jako krví politej a jen v úsměvu zubama blejská! Ať mě hrom bací, jesli já do něj nebyl hned zamilovanej, jako bych to já sám byl – vlastně eště dřív, než mi věnoval jediný slůvko nebo si prostě jen všim, že po tomhle světě taky chodim!

I takový lidi se zkrátka roděj, sokole! Koukne ti do vočí, a ty bys mu hned celou duši dal, a vůbec se za to nestydíš – ba dokonce jsi na to pyšnej. Vedle podobnýho člověka jsi i ty sám najednou lepší. Takovejch je na světě málo, kamaráde! Ale nevadí, že je jich málo. Kdyby na světě bylo plno dobra, tak bysme ho ani za dobro nepovažovali. Takhle to všechno vodjakživa je. Ale ty jen mlč, seď a poslouchej pěkně dál, co ti řikám…

Radda mu hned povídá: ‚Krásně hraješ, Lojko! Kdopak ti to vyrobil takový zpěvavý housličky?‘ Jen se rozesmál: ‚Ty jsem si udělal sám! A nejsou ze dřeva, nýbrž z ňader mladý holčiny, kterou jsem strašně miloval, a struny jsem si uvil z jejího srdce. Eště jsou ty housličky trošku vrtošivý, ale já smyčec v ruce držet umím!‘

Je známá věc, že se našinec hned snaží holce vošálit voči mlhou, aby mu pohledem neuhranula srdce, ale aby se ty voči samy steskem po tobě potáhly – a přesně to zkusil i Lojko. Jenže to káp na tu pravou: Radda se jen vodvrátila, zívla a broukla: ‚A to všichni tvrdili, jak je Lojko chytrej a šikovnej… jenže lidi toho napovídaj….‘ A šla pryč.

,Poslyš, krasavice, ty máš ale tu vyřídilku proříznutou!‘ blejsknul vočima Lojko a seskočil s koně. ‚Zdravím vás, chlapci! Tak jsem tady.‘

,Jako doma, Lojko,‘ odpověděl Danilo. Všichni se políbili, popovídali si a uložili se ke spánku… A spali jako duby. Jenže ráno koukáme, že má Lojko hlavu převázanou hadrem: Copak?! Ále, to ho prej v noci kop kůň.

Jenže kdepak! My ostatní hned pochopili, co to bylo za koně, zazubili jsme se pod fousy a Danilo se taky usmál. Že by Lojko pro Raddu nebyl dost dobrej? Takhle to jistě nebylo. Holka to samozřejmě byla jako obrázek, ale s dušičkou úzkou a mělkou, a i kdybyste jí na krk dvacet kilo zlata pověsili, stejně by nebyla lepší, než jaká vopravdu je. Ale dobrá, budiž!

Tak jsme si na tomhle místě žili a tábořili, vedlo se nám tou dobou dobře a Zobar zůstal s námi. To byl panečku kamarád! Moudrej byl jako starej děda, všemu rozuměl a číst a psát uměl rusky i maďarsky. A jak hrál! Ať mě hrom bací, jesli to s houslema někdo na světě sved líp! Ten jen přejede šmytcem po strunách, a v člověku až srdce poskočí, přejede znovu, a to srdce strne a poslouchá – a on hraje a usmívá se. Kdyžs ho poslouchal, chtělo se ti smát i brečet zároveň. Najednou jako by někdo zoufale zasténal, volal o pomoc… a to volání člověku po prsou přejede jako nůž. Jenže vzápětí už step nebi vypráví smutný pohádky. Jak pláče dívka, co švarnýho mládence vyprovází… A švarnej mládenec ji za sebou do stepi mámí… A najednou tumáš – rozezní se živá bujará píseň, z jaký se snad i sluníčko na obloze roztančí! Takhle to všechno bylo, sokole…

Každá žilka v těle tý písni rozuměla a člověk se stával doslova jejím votrokem. A kdyby Lojko najednou křiknul: ‚Kudly do ruky, kamarádi!‘, tak ho všichni poslechnou a pudou po každým, na koho ukáže. Dělal si s náma, co chtěl, a my ho měli rádi, moc rádi, jedině Radda se vod něj vodvracela – a kdyby jen to, eště ke všemu se mu kolikrát pošlebovala! Těžce Lojka ranila, zatraceně těžce! Ten jen zubama skřípe, kníry si poškubává, voči temný jak propasti a často z nich šlehne něco takovýho, že z toho de až hrůza. V noci vodchází daleko do stepi a tam jeho housle pláčou, jak tak pochovávaj tu jeho svobodu. A my jen ležíme a posloucháme a dumáme, co teď. Protože dobře víme, že když se proti sobě valej dva balvany, nesmíte se dostat mezi ně, to by vás těžce zmrzačily. A takhle to šlo dál a dál.

Jednou jsme tak seděli všichni pospolu a mluvili o svejch záležitostech. Šla na nás tíseň. A tak Danilo Lojka poprosil. ‚Zazpívej, Zobare, rozvesel nás trochu!‘ Ten loupnul pohledem po Raddě, která ležela kousek vod něj na zádech a zírala k nebi, a přejel smyčcem po strunách. A housle se hned rozpovídaly, jako by to dívčí srdce bylo. Lojko začal zpívat:

Hojhoj! V srdci oheň plane,

a step je široká.

Jak vítr je můj dobrý kůň,

mou pevnou ruku poslouchá…

Radda k němu otočila hlavu, přizvedla se na lokti a posměšně se pěvci zadívala do očí. Tomu celá tvář načisto znachověla.

Hej, hop, hej! Kamaráde poslouchej!

Pojedeme spolu vpřed?

V celé stepi mlha leží,

za ní úsvit, co se zved!

Hojhoj! Letíme už ránu vstříc,

stoupá k výšinám.

Jenom nesmíš zavaditi

o tu krásnou Lunu tam!

Že ten ale zpíval! To už dneska nedokáže nikdo. Ale Radda si pokoj nedá:

,Tak vysoko bys lítat neměl, Lojko, abys nepad nosem rovnou do louže a kníry si neumáčel!‘ Lojko na ni vrhl zuřivý pohled, ale neřek nic – nechal si to líbit a zpíval dál:

Hej hop! Nakonec sem přijde den,

což my jistě všichni chcem.

Hej hej! Nakonec však spolu

studem zaplanem.

,To je panečku píseň!‘ vydech Danilo. ‚Takovou jsem teda eště nikdy neslyšel – a jesli lžu, ať si ze mě satan fajfku udělá!‘

Starej Nur si kníry nakroutil, ramenama krčil – a ta junácká Zobarova píseň se moc líbila všem. Jen Raddě byla proti mysli:

,To takhle jednou pištěl komár, aby orla překřičel,‘ utrousila a my z toho všichni byli celý jako vopařený.

‚Nepotřebovala bys přetáhnout bičem, Raddo?‘ natáhl se k ní Danilo, kdežto Zobar praštil čapkou vo zem a s tváří temnou jako hlína povidá:

,Zadrž, Danilo! Divokej kůň potřebuje ocelový udidla! Dej mi svou dcerku za ženu!‘

,To je mi ale řeč…‘ ušklíb se Danilo. ‚Tak si ji klidně vem, jesli to svedeš!‘

,No dobrá!‘ přikejv Lojko a otočil se k tý pyšný holce. „Hele, děvče, teď mě chvilku poslouchej a zbytečně se nenaparuj… Holek jsem v životě viděl plno, fakt plno! Ale žádná mě za osrdí nevzala tak jako ty… Máš mě ve svý moci, Raddo! No budiž, co se má stát, ať se stane – na světě se nenajde kůň, na kterým by člověk ujel sám před sebou! Na svou čest si tě před Bohem, před tvým otcem a všema tady těma lidma beru za ženu. Ale dej si pozor a moc mě nepokoušej: jsem svobodnej člověk a budu si žít, jak já chci!‘ Přistoupil k ní, zaťal zuby a blejsknul očima. Koukáme, jak jí podává ruku, a myslíme si: Takže nasadila uzdu stepnímu oři! Jenže Lojko zničehonic vyhodí ruce do vzduchu a bác! – padne na záda a zátylkem se praští vo zem…

Co to má znamenat?! Jako by ho chudáka kulka skosila… Jenže to ho Radda jen práskla bičem přes kotníky a když mu je bič omotal, jen škubla k sobě – to proto Lojko upad!

A holka si zase v poklidu pohodlně lehla na zem a jen se tiše uculuje. My všichni civíme, co bude dál, ale Lojko jen sedí na zemi a drží si hlavu – jako by se bál, aby mu nepraskla. Pak vstal, na nikoho ani nekouk a vodešel do stepi. Nur mi šeptnul: ‚Dohlídni na něj!‘ Tak jsem se noční tmou krad po stepi za Zobarem. Takhle to bylo, sokole…“

Makar vyklepal z dýmky popel a začal ji znovu nacpávat. Já se ještě víc zahalil do pláště a vleže se díval na jeho starou, od slunce a větru ztmavlou tvář. Drsně a přísně pokyvoval hlavou a mumlal si cosi jen tak pro sebe; šedivé kníry se nepatrně zachvívaly a vlasy na hlavě mu čechral vítr. Vypadal jako starý dub, ožehlý bleskem, ale stále ještě mohutný, pevný a sebejistý. Moře si stejně jako předtím šeptalo s břehem a vítr ten šepot dál odnášel do stepi. Nonka už nezpívala a mraky, které se nakupily po nebi, učinily podzimní noc ještě temnější.

„Lojko se vlek, co noha nohu mine s rukama bezvládně svěšenýma, a když se doplahočil do strže k potoku, posadil se na kámen a povzdech si. Povzdech si tak, až mi srdce lítostí usedalo, ale přistoupit k němu jsem si netrouf. Slova v takový situaci nejsou nic platný, no nemám pravdu? To víš, že mám! Seděl tam hodinu, dvě, pak tři – a ani se nepohnul.

Já přitom ležím nedaleko. Noc byla světlá, měsíc zalil celou step stříbrem a vidět bylo hodně daleko.

Najednou koukám a vidím, že od tábora sem spěchá Radda.

Až mě to rozveselilo. To je teda baba jak nůž, ta Radda! pomyslel jsem si. Došla až k němu, jenže von ji neslyšel. Tak mu položila ruku na rameno; Lojko se zachvěl, křečovitě sevřený prsty povolily a pak i zved hlavu. Načež vyskočil, a hned po noži! Ten tu holku zřídí, napadlo mě a užuž jsem chtěl křiknout do tábora a pak k těm dvěma přiskočit, ale najednou slyším:

,Nech toho! Nebo máš kuli v hlavě!‘ Koukám a vidím, že Radda drží v ruce pistol a míří mu rovnou na čelo. To není ženská, to je ďábel! Tak teď jsou síly vyrovnaný, uvidíme, co bude dál…

,Hele! Já tě nepřišla zabít, já se přišla smířit. Nech tu kudlu na pokoji!‘ Lojko nůž odhodil a chmurně jí pohlídnul do vočí. Bylo to až neuvěřitelný, kamaráde. Proti sobě stojej dva lidi a navzájem se sledujou jako lítý šelmy, a přitom jsou oba tak báječný a statečný! A shora na ně shlížel jasnej měsíc – to bylo celý!

,Tak mě poslouchej, Lojko,‘ povidá Radda. ‚Já tě miluju!‘

Ten jen pokrčil rameny a najednou mi připadal jako svázanej.

,Už jsem viděla všelijaký fešáky, jenže ty jsi kurážnější a hezčí – jak ve tváři, tak i co se duše týče. Stačilo jen mrknout, a každej z nich by si hned kníry oholil, a kdybych si to přála, k nohám by mi padli. Jenže jakou to má cenu? Ani takhle to nebyli žádný hrdinové, a já bych je jednoho jako druhýho zlomila nadobro. Na světě už nezbylo moc odvážnejch cikánů, Lojko, je jich pramaličko. Nikdy jsem nikoho nemilovala, Lojko, ale tebe jo. A taky mám ráda svobodu – určitě radši než tebe! Jenže bez tebe bych asi v životě nevydržela a ty beze mě taky ne. Proto bych ráda, aby ses stal mým tělem i mou duší, slyšíš mě?!‘

,Slyším,‘ ušklíbnul se Lojko. ‚Ani nevíš, jak je mi z tvý řeči veselo. Zkus říct eště něco!‘

,Ale prosím, Lojko! Ať budeš dělat, co chceš, stejně tě udolám. Takže neztrácej zbytečně čas – čeká tě má láska a mý polibky, a ty budou vášnivý. Lojko! Při těch na svůj bujarej život zapomeneš… A tvoje písně, co tolik těšej všechny cikánský mládence, stepí už znít nebudou, protože budeš zpívat jedině zamilovaný… pro mě, pro Raddu. Proto darmo neztrácej čas, a jak jsem řekla, tak to bude: zejtra se mi pokloníš jako staršímu a zkušenějšímu příteli. Před celým táborem se mi pokloníš až k zemi a políbíš mi pravou ruku. A já se tak stanu tvou ženou.‘

Tak vida, čeho se jí zachtělo, holce jedný satanášský! Kdo to kdy viděl a slyšel? Snad že něco takovýho platilo kdysi u Černohorců, říkávaj naši dědci, ale u cikánů nikdy! No slyšel někdy něco legračnějšího, sokole? I kdyby sis rok hlavu lámal, na něco takovýho nepřipadneš!

Lojko vodskočil stranou a zařval na celou step, jako by ho do prsou střelil. Radda se zachvěla, ale jináč na sobě nedala nic znát.

,No tak sbohem, do zejtra – a to uděláš všechno, co jsem ti nakázala. Slyšíš, Lojko?‘

,Slyším! A všechno udělám, jak si přeješ,‘ zasténal Zobar a natáh k ní ruku. Ta se na něj ale ani nepodívala; on se zakymácel jako strom zlomenej ve vichřici a se vzlykama a zároveň smíchem pad na zem.

Takhle s ním ta zatracená Radda zatočila. Měl jsem co dělat, abych ho zase přived k sobě.

A stejně – kdo to k čemu potřebuje, aby se lidi takhle strašně trápili?! Kdo rád poslouchá, jak sténá lidský srdce, pukající hořem? No řekni sám Schválně řekni, co si vo tom myslíš ty sám!

Tak jsem se vrátil do tábora a všechno to tam vyklopil našim dědkům. Podumali vo tom, podumali – a řekli si, že počkaj, co se z toho vyvrbí. A dál to bylo takhle: Když jsme se večer všichni posadili kolem vohně, přišel i Lojko. Byl celej pohaslej, přes noc hrozně zhubnul, voči zapadlý. Ty voči upřel do země a povidá:

,Tak a tak, kamarádi moji: pohlídl jsem přes noc do svýho srdce a uviděl, že pro můj starej rozjuchanej život už v něm není místa. Sídlí v něm jen Radda, a hotovo! Támhle je, krasavice Radda, a usmívá se jako královna! Svou svobodu má raděj nežli mě, kdežto já ji mám raděj nežli svou svobodu, a tak jsem se rozhod poklonit se jí až k zemi, jak mi nakázala, aby všichni viděli, jak její krása pokořila srdnatýho Lojka Zobara, co si předtím s holčinama pohrával jako kačer s kačenkama. Pak se stane mou ženou a bude mě laskat a líbat, takže vám už písně zpívat nebudu, stejně jako litovat svý svobody! Je to tak, Raddo?‘ zved konečně voči a podíval se po ní. Vona jen mlčky přísně kejvla a rukou si ukázala ke svejm nohám. Jen jsme na to koukali a vůbec ničemu nerozuměli. Rači abysme vod toho někam utekli – jen abysme se nemuseli dívat, jak Lojko Zobar padá k nohám ženský… A co z toho, že ta ženská je Radda? Bylo nám z toho stydno a smutno a Lojka jsme všichni litovali.

,Tak bude to?!‘ rozkřikla na něj Radda.

‚Nespěchej, bude po tvým, třeba tě to nakonec moc nepotěší…‘ zasmál se – a jako by ocel zazvonila.

,Takhle se to všechno má, kamarádi! A co mi zbejvá? Jen vyzkoušet, jesli má Radda srdce opravdu tak tvrdý, jak mi to předvádí. Nemějte mi za zlý, kamarádi, co teď udělám!‘

A než nám došlo, co má Lojko za lubem, Radda už ležela na zemi, do prsou až po střenku vraženej Zobarův křivák. Všichni jsme ztuhli.

Radda si nůž z prsou vytrhla, zahodila ho stranou, na ránu si přimáčkla pramen vlasů a s úsměvem jasně a nahlas řekla:

,Sbohem, Lojko! Věděla jsem, že to takhle dopadne…‘ A umřela.

No rozumíš tý holce, sokole? Pánbu mě netrestej, ale taková to byla čertice!

,Ach – a teď teprv ke tvejm nohám klesnu, královno moje pyšná!‘ zaúpěl na celou step Lojko, pad na zem, rty přitisknul k nohám zabitý Raddy a dál už se ani nehnul. My kolem jsme smekli čapky a nikdo jedinýho slůvka neutrousil.

Jenže co teď, sokole, když se takhle věci maj? Je to kříž! Nur sice řek něco jako „měli bysme ho svázat“, jenže to by nikdo nedokázal, na Lojka ruku zvednout, a Nur to dobře věděl. A tak jen dlaní mávnul a povodešel. Kdežto Danilo nůž, kerej odhodila Radda, zvednul, dlouze se na něj zadíval, šedivýma knírama zahejbal, a na tom noži eště nevystydla Raddina krev a byl křivej a ostrej. A tak Danilo přistoupil k Zobarovi a vrazil mu nůž do zad přesně v místech, kde je srdce. Však to byl Raddin otec, ten starej voják Danilo!

,A je to,‘ zvučně k Danilovi eště prones Lojko a co nejrychljec vyrazil za Raddou.

A my dál jen koukali. Radda ležela s rukou přitištěnou k pramenu vlasů, její votevřený oči se upíraly do modrýho nebe a u nohou jí ležel udatnej Lojko Zobar. Do tváře mu padaly kučery, takže ji nebylo vidět.

A my stáli a přemejšleli. Starej Danilo nasupil hustý obočí a kníry se mu drobně třásly. Tak se zadíval k nebi a Nur, na popel celej zešedivělej, pad tváří k zemi a rozplakal se tak, až se mu ty jeho stařecký ramena celý roztřásly.

Však taky bylo nad čím plakat, sokole!

…Když si tak světem deš, ber se svou cestou a nikam neuhejbej. Běž pořád rovně! A třeba zbůhdarma nezemřeš… To je celý, sokole!“

Makar zmlkl, váček s tabákem i dýmku schoval a pak si na prsou těsněji přitáhl kabátec. Začínalo krápat, vítr zesílil a moře dutě a pohněvaně brblalo. K uhasínajícímu ohni se jeden po druhém scházeli koně, pozorně si nás velkýma moudrýma očima prohlíželi a nakonec kolem ohniště utvořili kruh.

„Hop, hop, hoj!“ zavolal na ně laskavě Makar, poplácal po šíji svého oblíbeného vraníka a pak se otočil ke mně: „Nejvyšší čas jít spát!“ Nato se do svého kabátce zakutal i s hlavou, chlapácky se natáhl na zem a zmlkl.

Mně se ale spát nechtělo. Zíral jsem do temné stepi a ve vzduchu před mýma očima plula Raddina královsky nádherná a hrdá postava. Dívka si rukou tiskla pramen vlasů k ráně na prsou, mezi jejími snědými štíhlými prsty krůpěj po krůpěji prýštila krev a v ohnivě nachových hvězdičkách dopadala na zem.

A hned jí v patách vzduchem plul statečný junák Lojko Zobar; do tváře mu padaly husté dlouhé černé kučery a zpod nich kanuly hojné, studené a velké slzy…

Déšť zesílil a moře pělo chmurnou slavnostní hymnu pro nádherný cikánský pár – Lojka Zobara a dceru starého vojáka Danily Raddu.

Oba plavně a nemluvně kroužili noční temnotou… Ale krasavec Lojko hrdou Raddu ne a ne dostihnout.

Poprvé jsem tu ženu spatřil…

Poprvé jsem tu ženu spatřil, když kráčela za rakví kohosi zjevně velmi blízkého; z hlavy se jí na ztepilou vysokou postavu snášel černý oblak tylu, krásně vyklenuté rty křečovitě svírala, v jakoby mramorové tváři jí horce planuly temné oči – a celá mi připadala jako ztělesněný hrdý zármutek.

Pak jsem ji začal potkávat na mořském pobřeží, na takovém pustém a ponurém místě: jeden přes druhý tu ležely obrovité šedivé balvany, zbrázděné hlubokými vráskami, potažené solnou krustou a cáry mrtvého vodního rostlinstva, jež se sem zřítily z horského úbočí.

Seděla uprostřed těch balvanů nehybně jako socha a němá hlubina jejího hoře se mi jevila ještě výraznější než kdekoli jinde: vítr si jemně pohrával se záhyby smutečního šatu a k jejím nohám z mořské pustiny jedna za druhou přibíhaly veselé vlnky a tříštily se u jejích nohou. Tu a tam jsem na její tváři zahlédl velké těžké slzy.

Rád bych se s ní býval pustil do řeči, jenže ne a ne se k tomu odhodlat, až mi za jednoho jasného májového dne pomohlo moře.

Krátce předtím bylo hodně neklidné, ale toho dne na břeh vesele a plavně vybíhaly tvárné měkké vlny, zdobící chmurné šedé kameny bílou pěnou a duhově zbarvenými stříkanci, a pak se s laskavým šelestem zase vracely do moře.

Vlna líně přistupovala ke břehu, zvedala kučeravý hřeben ještě o něco výš, na okamžik jako by rošťačivě znehybněla, ovšem pak se najednou zlomila a dutě se roztříštila o kameny…

Žena tiše vykřikla. Rychle zvedla nohy a s úsměvem si začala vodní krůpěje setřepávat ze šatů. Hned po tom výkřiku jsem se k ní vrhl, ale vzápětí jsem se zarazil, protože bylo zřejmé, že žádnou pomoc nepotřebuje.

Mého prudkého pohybu si povšimla; tvář jí prozářil jasný úsměv, řasy hrdých očí se jímavě zachvěly a pak už se mě hlubokým prsním hlasem otázala:

„Nevylekala jsem vás?“

Pak ukázala očima na novou vlnu, tiše se kradoucí ke břehu, a dodala:

„Vyskočila tak nečekaně vysoko… Takže promiňte! Jestli jsem vás vyrušila…“

„Nedělejte si starosti,“ odpověděl jsem, „nevyrušila jste mě.“

„Ale vyrušila, však jsem to sama dobře viděla. A to se nedělá. Člověka, který mlčí, rušit nemáme.“

„Říkáte… zvláštní věci…“ vypravil jsem ze sebe.

„Ale znám cenu těch slov,“ odpověděla klidně a vystoupala po kameni o kousek výš. Její tvář znovu znehybněla a pohled se zastavil na čemsi v sluncem zalité, pusté mořské dálavě. Právě tam se jedna za druhou rodily veselé kurážné vlny, hladce plynuly ke břehu a narážely na něj, aby se se smíchem a zpěvem rozbily o šedivé balvany.

„Madam!“ oslovil jsem ji znovu tiše. „Nic nedokáže lidskou duši obohatit víc než samota, jenže někdy nezbývá sil, abychom svůj žal dokázali překonat sami… V takových případech samota srdce pustoší stejně jako sucho půdu…“

Otočila se ke mně a pozorně, i když beze slova, upřela na mou tvář teskné oči.

„Viděl jsem, jak jste šla za rakví,“ pokračoval jsem rozpačitě, „a tady jste plakala…“

„Achbože, to nebyla první rakev!“ odpověděla tiše a sklonila hlavu. „Ono ani tolik nebolí pochovávat mrtvé na hřbitově jako spíš ty živé ve svém srdci – to bolí! Což se přece stává, jak jistě víte!“

To jsem věděl. Oba jsme ztichli.

U našich nohou hravě hynuly vlny, které znovu vstávaly z mrtvých, dotěrně a lačně křičeli racci a nás oba objímala sytá zdravá vůně moře, které mohutně a velkolepě mihotalo modrými a zelenými odlesky, vykřesávanými slunečním svitem…

„Dělil se s vámi někdy někdo o své štěstí?“ zeptala se najednou. „Řekla bych, že ne. A co o hoře? To nejspíš často, nemám pravdu?! No tak vidíte…“

A její pohled se znovu zádumčivě vrátil do mořské pouště, nad níž se hemživě míhali rackové.

„O svém neštěstí mluvíme až moc, a taky si až moc stěžujeme. Vše kolem je prosycené našimi vzlyky… A když pak umíráme, na všem zůstávají stopy našich osobních strázní. Přicházejí noví lidé, silní a odvážní, ale místo aby bezprostředně poznali život sám, nejdřív se otráví dědictvím, které jsme po sobě zanechali my. Život jsme potřísnili kalnými temnými barvami a jen své rány vykreslujeme opravdu nádherně; všude, kde to jen jde, zejména v poezii, stavíme na odiv hlavně své osobní boly… A ti, co kráčejí za námi, to vše vidí a slyší… A cizí neštěstí je znaví dřív, než přijde jejich vlastní. Jenže jakmile přijde, už nemají sil mu vzdorovat… A sami taky hlasitě sténají…“

Zmlkla a zadívala se do nebe, po němž chaoticky poletovali racci…

„Kdo si lidí váží, ten má o sobě mlčet. Kdo nám dal to kruté právo deptat lidi pohledem na naše těžké osobní šrámy? Kdysi ve starověku smrtelně raněný hrdě mlčel, aby svým sténáním nepříteli nezavdal příčinu ke zlobné radosti… Kdežto my jsme ochotni zaplavit celý svět žalostným jekotem i ve chvíli, kdy nás třeba jen bolí zuby! Mlčenlivá velkorysost je nám cizí… Můj smutek třeba působí smrtelná choroba… Jenže lidé často churaví jen lakotou a přebytkem… A těch my tedy líto není.“

Odmlčela se a pak tiše, ale zřetelně dodala:

„Jak ráda bych viděla, aby v sobě lidé měli víc hrdosti… Kdybych byla kouzelnice, tak bych každého novorozence obdařila mlčenlivou velkorysostí!“

Povstala – vysoká a ztepilá, tonoucí v lehýnkém černém tylovém oblaku. U nohou se jí pokorně a vesele rozpadaly vlny, její tvář byla klidná a hluboké oči se hrdě upíraly do dáli.

„Sbohem!“ pokynula mi hlavou a její dlouhé řasy se opět laskavě zachvěly.

Mlčky jsem se jí uklonil. Pomalu se vydala mezi šedivé balvany, chvílemi se mezi nimi vynořovala a pak zase mizela – pružná, silná a ve svém bolu velkoryse mlčenlivá.

O pobřežní kameny se jedna za druhou čiperně a vesele tříštily vlny a vzduch, nasycený osvěživou vůní moře, se díky jejich halasivému šplounání tiše a ospale zachvíval. Slunce radostně, štědře a nemluvně zaplavovalo moře i vodu žhoucím životadárným světlem.

Velekněz morálky

Přišel ke mně pozdě večer, podezíravým pohledem si změřil celou místnost a tlumeně se zeptal:

„Můžu si s vámi půl hodiny popovídat o samotě?“

Z jeho hlasu i z celé té přihrbené vyzáblé postavy na mě dýchlo cosi tajemného a znepokojivého. Na židli se posadil tak opatrně, jako by se bál, že nábytek jeho dlouhým ostrým kostem neodolá.

„Mohl byste zatáhnout okno?“ zeptal se opět tiše.

„Prosím!“ odpověděl jsem a jeho přání okamžitě vyplnil.

Vděčně kývl, loupl pohledem k oknu a ještě tišeji poznamenal:

„Pořád po mně slídí!“

„Kdo?“

„Samozřejmě novináři!“

Pozorně jsem si ho prohlédl. Oblečený byl velmi slušně, až poněkud švihácky, ale přesto působil dojmem nuzáka. V přítmí se skromně a korektně leskla jeho lysá hranatá lebka. Měl hladce vyholenou, nápadně propadlou tvář a provinile usměvavé oči, zpola stíněné světlými řasami. Když ty řasy přizvedl a pohlédl mi přímo do tváře, připadal jsem si, jako bych stanul před jakousi mlhavou, nehlubokou prázdnotou. Seděl s nohama přitaženýma pod židlí, dlaň pravé ruky si položil na koleno, kdežto levička třímající buřinku visela k podlaze. Dlouhé prsty se nepatrně chvěly, koutky přísně sevřených úst unaveně svěšené, což se mi jevilo jako neklamná známka toho, že za svou garderobu draze zaplatil.

„Dovolte, abych se představil,“ povzdechl si, opět pohlédl k oknu a spustil. „Já jsem, abych tak řekl, profesionální výtržník…“

Zatvářil jsem se, jako bych to přeslechl, a se snahou tvářit se co nejpřirozeněji jsem se zeptal:

„Jak to myslíte?“

„Jsem profesionální výtržník,“ zopakoval slovo od slova a dodal: „Mým oborem jsou delikty proti veřejné morálce…“

Z jeho tónu zněla jen skromnost, v těch slovech a výrazu jeho tváře jsem nezaznamenal ani stín nějaké kajícnosti.

„A… nechcete sklenici vody?“ zeptal jsem se.

„Ne, jste velmi laskav,“ odmítl a jeho provinilé oči bloudily po celé mé postavě. „Řekl bych, že mi tak úplně nerozumíte…“

„Ale ne, proč bych nerozuměl?!“ namítl jsem a podle návodu evropských novinářů omezený rozhled maskoval familiérností. On mi ovšem zjevně neuvěřil. Buřinkou zahoupal ve vzduchu a s ostýchavým úsměvem pokračoval:

„Abyste pochopil, co jsem zač, uvedu vám teď několik příkladů svých aktivit…“

Opět si povzdechl a svěsil hlavu. Znovu mě ale překvapil tím, že ten povzdech obsahoval jen a jen únavu.