Copyright © Miroslav Ivanov, 1963, 1964, 1965, 1979, 1987, 1996, 2003, 2008, 2019

Cover photos © ČTK, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-476-4

MIROSLAV IVANOV NEJEN JAKO AUTOR, ALE I ZAKLADATEL KLUBU AUTORŮ LITERATURY FAKTU

Na podzim roku 1984 zavítal Miroslav Ivanov do Historického muzea, které bylo na slavkovském zámku, aby vrátil nějaké dokumenty, jež si již dříve vypůjčil pro chystanou knihu o Antonínu Dvořákovi. Večer pak strávil s přáteli a tehdy také přišla řeč na téma žánru literatura faktu.

Spisovatel debatu nakonec uzavřel slovy, že „literatura faktu je nový žánr, je třeba určit hranice, kritéria… Představuji si, že jednou za rok by se tady mohli sejít její autoři z celé republiky a společně si pohovořit o své práci, problémech a dalších záměrech. Snad by to byla užitečná akce jak pro nás, tak pro vás… Byly by tady pro něco takového podmínky?“ Odpovědí mu byla slova ředitele muzea Jiřího Pernese, že „když nám na věci bude záležet, určitě je vytvoříme…“

Realizace byla rychlá. První setkání – v Praze pak spolu s kolegy Romanem Cílkem a Miloslavem Moulisem vytvořili seznam autorů píšících tento žánr a ihned je oslovili – na slavkovském zámku se uskutečnilo již příští rok na podzim. A byli přizváni i slovenští autoři. Miroslav Ivanov byl pak zvolen předsedou Klubu autorů literatury faktu.

Slavkov byla dobrá volba: na půl cesty mezi Prahou a Bratislavou, slovenští autoři se potom pravidelně setkávali s českými na každoročních setkáních v Historickém muzeu města Slavkova. Vzniklo tu Dokumentační středisko literatury faktu a položeny základy k vytvoření určité tradice, ale zároveň i vytvořeny předpoklady pro rozvoj literatury faktu jako žánru, jenž bude rok od roku k sobě přitahovat jak více autorů, tak také překračovat meze žánru a pronikne i do jiných médií. Proto se dnes u nás i ve světě těší trvalému čtenářskému i diváckému ohlasu.

Na památku a počest svého zakladatele byly v roce 2001 předávány první ceny Miroslava Ivanova za literaturu faktu na pražském Výstavišti u příležitosti mezinárodního veletrhu Svět knihy. Navázaly tak na Ceny Egona Erwina Kische za literaturu faktu, udílené od roku 1992, které se pak rok poté, po rozdělení Československa, staly cenami mezinárodními, aby později i inspirovaly udílení slovenských Cen Vojtecha Zamarovského, a naplnily tak vrchovatě Ivanovovu ideu vytvořit „celostátní základnu literatury faktu“. Když o tom tehdy v kruhu přátel uvažoval a diskutoval, určitě si nepředstavoval, že se jeho nápad a myšlenka tak brzy promění v realitu silné organizace, která nejen existuje, ale má svá jména a svůj smysl právě v dnešním, tzv. postfaktickém světě, jenž stále naléhavěji právě fakta potřebuje.

Miroslav Ivanov je autorem 36 knih, z toho čtyř pro děti, od roku 1967 profesí spisovatel, první knihu vydal jako třicetiletý v roce 1959, v době, kdy ještě přednášel na katedře české a slovenské literatury Filozofické fakulty Univerzity Karlovy. Pravidelně spolupracoval s denním tiskem, podílel se na padesátce televizních inscenací, např. na dramatizaci Atentátu na Reinharda Heydricha, je i autorem odborných statí o literatuře faktu a své celoživotní zkušenosti s tímto žánrem vtělil do knihy Nepravděpodobné příběhy aneb Jak jsem dělal literaturu faktu.

Popudem k napsání Atentátu na Reinharda Heydricha byla osobní zkušenost z protektorátního období, kdy právě za heydrichiády přišel o svého tatínka. Popud nejen silný, ale i zavazující, a proto tato jeho čtvrtá kniha v pořadí – vyšla v roce 1963 s původním názvem Nejen černé uniformy, hned třikrát za sebou – byla vydávána vždy znovu a znovu, stejně tak jako v překladech do angličtiny, francouzštiny, italštiny, němčiny, polštiny, ruštiny, bulharštiny, v USA a dalších jazycích a zemích.

Miroslav Ivanov je bezesporu otcem-zakladatelem literatury faktu v našich zemích. Má mnoho následovníků a pokračovatelů, které inspiruje svým autorským přístupem, invencí a odpovědností k faktům a jejich verifikovatelnosti. Jeho knihy byly vždy příběhem, jenž zaujal svým poučeným, ale zároveň vypravěčským stylem a formou podání. Ivanovovův autorský záběr je velmi široký, spojený s atraktivními událostmi a obecně známými jmény, např. svatý Václav, Mácha, Žižka, Baťa, Dvořák, Němcová, Horáková, královraždy, požár Národního divadla, zkoumání rukopisů, témat je mnoho a vždy měla zaručený čtenářský ohlas a pro nakladatele představovala dobře prodejné knihy.

A tak je dobře jak pro autory, tak i pro čtenáře, že knihy Miroslava Ivanova stále vycházejí a dokážou nám nabídnout znovu poučení a potěšení z četby.

Jan Halada

PROLOG

Slunce viselo na modré obloze, v zahradách stály stromy obalené do bílého, na nebi občas nějaký mrak, a to se pak přes celou ulici přehnal stín. Lidé chodili jako včera, předevčírem, ženy s nákupními taškami, některé s kočárky, občas přejelo kolem auto nebo zahrkal motocykl.

Květnové dopoledne.

Nikdo z těch, kteří spěchali po chodníku nebo vstupovali do obchodů, nic netušil.

Dole v zátočině se koupala vltavská hladina, pod mostem pracovalo několik mužů, malá dodávka rozvážela krém na boty a na parkety.

Za pár minut se všechno změní. I životy mnoha lidí. Někdy je dobře, že člověk nezná budoucnost.

Třeba SS obergruppenführer a generál policie Reinhard Heydrich. Sedí teď vedle šoféra a upřeně hledí před auto, které ho přiváží z jednoho venkovského sídla, silnice ubíhá dozadu a on svírá na kolenou aktovku. Prsty mechanicky hladí kůži. Nikdo se nesmí dozvědět, co veze. Přísně důvěrné. Ještě pár kilometrů a bude v Praze. Na letišti čeká letadlo, které ho má dopravit k Adolfu Hitlerovi.

Nedopraví. Ani Heydrich nezná svou budoucnost. Sedí, úzké rty pevně sevřené. Ulicí přechází žena v černém. Podívá se na ni, je mu lhostejný její obličej, ale černá barva ho přitahuje. Miluje černé věci.

Auto se blíží k zatáčce. Ještě několik set metrů. Od zdi se odlepuje mládenec a pohrává si se zrcátkem jako maé dítě, které pouští prasátka. Heydrich se ušklíbne. I to zrcátko znamená jeho osud, ale to zatím neví.

Dodávkové auto rozváží krémy a pasty, štíhlá žena se opaluje v nedaleké zahrádce, poblíž plotu jsou opřená kola. Je deset hodin třicet minut:

27.  května 1942.

Ještě se nic neděje. Jen černý vůz se blíží k zatáčce. Vteřinová ručička ubíhá, opodál cinkne tramvaj. Jakási paní pomalu přechází vozovku.

Rána.

Nejen černé uniformy, i stateční lidé žijí na světě.

I.
ANDANTE MODERATO

Jsou v lidském životě období, která je nutno přestát.

Ludwig van Beethoven,

autor V. symfonie c moll, Osudové

ÚKRYT VE SKÁLE

Nemohl jsem tu noc spát, ať jsem se převaloval v posteli zleva na pravý bok, nebo zas opačně. Oknem svítil měsíc a já ležel, oči otevřený, a přemýšlel o ledačems.

Máma oddychovala a já si říkal: ona si pěkně spí, a já ne a ne usnout. To víte, když je moc dětí – a já jich měl sedm –, je pořád o čem spekulovat. Chcete jim zaopatřit něco lepšího, aby se měly dobře, já totiž zkusil na vlastní kůži, co je to bída. Dělal jsem cestáře, pak lámal kámen, zkrátka tlouklo se to za první republiky všelijak. Až přišli někdy v roce 1938 továrníci z blízkého města, a že si spachtují tady u nás polní revír. A že potřebují hajnýho. Pracoval jsem tenkrát u státních silnic a cestář mi povídá: „To bys mohl, Lojzo, vzít…“ Děda i táta bývali kdysi taky hajnýma, a tak jsem se přihlásil.

Nebyla to špatná práce, sypat zvěři, chodit na pochůzky. V zimě to sice někdy za moc nestálo, ale dávalo to trochu peněz a ty my potřebovali. Večer před Silvestrem 1941, počkejte, já vlastně nevím, kolik dní to před tím Silvestrem bylo, ležím a najednou slyším takový broukání, ale někde hodně daleko nebo vysoko. Vrčí to, přichází to blíž, jako přímo nad naši chalupu, ve vesnici štěkají psi, a tak jsem si vzal potichu pantofle, přes rameno hodil kabát a chci ven, abych se podíval, co je. Ale když otvírám dveře, povídá žena: „Táto, kam jdeš, vždyť je ještě tma,“ a já na to: „Jen lež, kouknu se, co dělají králíci…“ Obrátila se na druhý bok a spala dál. Tiše beru žebřík a stavím ho ke zdi, abych mohl vylízt na střechu.

Taková panečku noc, všechno se jiskřilo, lehounký poprašek ležel na příčkách, smekalo se mně to, na polích bylo sněhu a nad tím hvězdy a měsíc, co mám povídat. Vrčelo to dál, jenže jako někde v dálce. Asi se už letadlo vzdalovalo. Koukám a najednou vidím proti obloze, jak se pomalu něco snáší od těch hvězd, kymácí se to. Padák, napadlo mě. Za chvíli ta věc klesla k zemi, ale byla dost daleko, až za hřbitovem, a tak jsem pomalu slezl ze žebříku a přemýšlím, co dělat. Když jsem vešel zase do kuchyně a chtěl jsem se pořádně oblíknout, posadila se máma na posteli, že už má toho ponocování dost a abych řekl, co mně vlastně je. Jenže co jsem jí měl povídat. Dostala by strach, jistě to byli parašutisti, a kdyby věděla, že jsem za nima chtěl jít, spustila by – a tak jsem mlčel a vlezl raději do postele.

Ráno jsem na všechno skoro zapomněl.

Tehdy, za protektorátu, bylo dobře držet jazyk za zuby. Člověk mohl přijít o krk, ani nevěděl jak, a proto jsem se s tím, co jsem viděl v noci, nikomu nechlubil. Po snídani jsem vzal do ruksaku krmení a povídám ženě: „Tak já jdu,“ a ona řekla: „Tak jdi.“

Bylo asi po devátý, namířím si to polem za naší chalupou, a tu vidím ve sněhu stopy dvou mužských. Šly od obecního hřbitova.

Rozhlídnu se, nikdo nablízku, a tak jsem se po nich pustil, vedly právě do míst, kde jsem v noci viděl ty padáky. A co čert nechtěl, dovedly mě až ke krmítku zvěře. Tam byl sníh udupaný a někdo ho nahrnul do takový závěje. Kopnu do ní a na botu se mně namotaly šňůry. To už smrdělo gestapem. Zase jsem se opatrně rozhlídl a pak jsem sundal ruksak a dělal, jako že vyndávám krmení. Nahnul jsem se do remízky, zlehka odhrabávám sníh – no jo, byl to padák.

Z toho koukala šibenice.

Vzal jsem si zase ruksak a vydal se po těch stopách. Přece někam musí vést a na jejich konci budou ti mládenci a já jim řeknu: „Heleďte, hoši, takhle to dělat neopatrně jako vy, to přece nejde. Copak vás nenapadlo, že na ty padáky, zahrabaný ve sněhu, musí někdo přijít? A co kdyby to udal? Za hodinu tady máte pražský gestapo a jste v rejži.“

Jdu, sníh se bořil, leskl a každičká větývka byla obalená. Stopy zamířily k zahradnický boudě kousek od naší vesnice, jako od Nehvizd, tam jsem našel plechovku od sucharů s nápisem v nějaký cizí řeči, ale neskončily tady. Pokračovaly dál přímo do polí.

Bylo mně z toho všeho horko.

Představte si, sněhová pláň s docela mírnýma závějema, sem tam ze sněhu čouhalo křoví, ale jinak nic, a v tý čistý bílý pláni stopy dvou mužů. Vždycky po několika stech metrech odpočívali, tam byl sníh trochu zdupaný, a pak šli dál. Mířili k tmavýmu kopečku na obzoru. Takový vršíček, asi dva kilometry daleko, a na něm kousek lesa. Vybrali si to pěkně, říkal jsem si v duchu. Okolo naší vesnice máme totiž samou rovinu, jen u toho návrší je bývalý lom a skála s jezírkem. Znal jsem to tam dobře, divoký místo, nikde nikdo, pouze ve skále veliká jeskyně.

Asi spadli u hřbitova a tam zahrabali padáky. Pak uviděli nějakou boudu, šli k ní a najedli se, a když svítalo, zahlídli les, a poněvadž přes den nemůžou zůstat v otevřený krajině, pustili se za těmi stromy a netušili, že tam najdou i lom s jeskyní.

Konečně jsem se dostal k lesu a vidím, jak stopy prudce zabočily k lomu, to ho objevili a asi jim otrnulo. Jdu blíž, už jsem na stráni, a najednou je mám dole pod sebou.

Jistě mě taky zahlídli, ale dělali, jako že ne. Jeden z nich držel mapu a druhý měl ruku na zadku. Vlastně v zadní kapse. Myslím si, hochu, ty máš pistoli, ale nahlas povídám: „Dobrý den, mládenci…“ A zakašlu.

Trhli sebou a pozdravili.

Pak mlčeli a jen si mě prohlíželi. Zapálil jsem si cigaretu a říkám: „Co tady děláte?“

Byli menší postavy, oblečení docela všedně.

„Chceme tu obnovit lámání kamene,“ odpoví jeden.

Musel jsem se usmát, to ať si vykládají někomu jinýmu. Viděli, že jim nevěřím, a já jsem najednou dostal strach, aby ten, co měl ruku v zadní kapse, nezačal dělat nějaký blbovinky, a tak jim pro jistotu říkám: „Přišel jsem vám pomoct.“

Dali hlavy dohromady a za chviličku na měkřikli: „Tak pojďte k nám dolů…“ Pustil jsem se po svahu a za minutku jsem stál v úžlabině.

„Podívejte se, jsem ten a ten,“ říkám, „tadyhle je má legitimace, abyste mně mohli věřit, viděl jsem vás, jak jste v noci padali, a dneska jsem přišel na vaše padáky, proč jste je líp nezahrabali?“

Chvíli nic neříkali. Potom druhý začal vysvětlovat, že si mysleli, že je později uklidí, potmě to prý nešlo, nevěděli, kde jsou.

„A kam jsme vlastně spadli?“ zeptal se menší.

„Jste kousíček od Prahy,“ na to já. Tvářili se nevěřícně, a tak znovu vytáhnu honební lístek a on čte: „Okres Brandýs nad Labem.“ Byli zděšení. Řekli mi, že měli seskočit jinde.

„To nic,“ povídám, „já vám pomůžu.“

Zase se chvíli radili a nakonec mi důležitě řekli, že tady mají vysílačku, a že kdybych je chtěl zradit, ohlásí mý jméno svým kamarádům dřív, než dojdu na četnickou stanici. Usmál jsem se a mávl rukou.

„Co potřebujete?“ ptám se jich.

„Jsou u vás ve vesnici četníci?“

„Jo.“

„A nevědí nic?“

Slíbil jsem, že to zjistím. „A jídlo máte?“ Neměli. Chtěli ještě, abych jim přinesl octan. To víte, ve vesnici lékárny nejsou, ale pomohla náhoda.

Měl jsem totiž asi dva měsíce před touhle příhodou přeražený palec na noze a dával jsem si octan. Nějaký mi ještě zůstal a teď přišel vhod. No, a tak jsem se opatrně vydal zase nazpátek do vesnice. Ženě jsem nic neříkal, vzal trochu jídla, bylo po Vánocích a měli jsme ještě kus vánočky, do kapsy dal octan a do flaštičky líh. Prošel jsem vesnicí, kouknu k četnický stanici, ale tady byl klid, jeden četník dělal něco doma, druhý seděl v hospodě. Oddychl jsem si a tradá zase do lomu. Bylo to nejlepší místo, jaký si mohli vybrat. Vedle jezírka stála opuštěná bouda, na haldách štěrku rostlo pár břízek, hustý lesík, co bys kamenem dohodil – a co hlavního: v tý skále byla vylámaná jeskyně. V létě si v ní často hráli kluci na loupežníky, ale teď v zimě se tam neobjevil ani človíček.

Jeskyně měla dva vchody a byla hodně hluboká a tmavá, jeden otvor vedl za boudu, druhý na opačnou stranu údolíčka. Mládenci si natahali z blízkýho lesa větve a chvojí, udělali si dvě lůžka a taky jim tady hořel ohýnek, vždyť to bylo v noci k nevydržení. Když jsem tam odpoledne zase přišel, byli zalezlí uvnitř, dal jsem jim jídlo i octan, ten jeden kulhal, že prý si nějak pošramotil nohu při dopadu.

„Jak to vypadá, strejdo?“ přivítali mě.

„Dobře, nikdo nic neví.“

„A vy strach nemáte?“

Co jsem měl povídat, nechtěl jsem jim zkazit náladu, říkám, že nemám, ale lehko mně nebylo, a oni to asi viděli a jeden mě uklidňoval: „Vždyť my vás tady dlouho nebudeme zdržovat.“

„A kam byste šli, chytnou vás.“ Smáli se, že mají pro strach uděláno, ale já jsem jim pro jistotu vysvětlil, že kdyby jako něco bylo, vystřelím dvakrát z lovecký pušky, a to bude pro ně znamení, aby se dekovali pryč, že je zle.

„A nějaký podobný lom tady nablízku nemáte?“ zeptal se ten s kulatým obličejem, takový mladíček. Vzpomínám, a pak mi napadá, kousek za silnicí, která vede do nedaleký vesnice, je stará štola, kde se kdysi dobývalo snad uhlí.

Příští den jsem šel do lomu zase, donesl trochu jídla, popovídali jsme si, chtěli vědět, co je novýho a jestli se kolem nepotulujou Němci. Taky mi půjčili automatickou pistoli, kdyby se mně náhodou po cestě něco přihodilo, jednou mi nabídli cigarety a čokoládu, jenže já si to nevzal, povídám jim: „Nemuselo by to stát za to, děti se ve vsi pochlubí: táta nám přinesl čokoládu, takovou dobrou, a když se mě někdo zeptá, kde jsem ji sehnal, co řeknu?“ Čokoláda přece v obchodech nebyla. A s cigaretama máte to samý, u nich v jeskyni jsem si zakouřil, to ano, ale s sebou jsem si nic nevzal. Takhle jednou k večeru jdu zase do Skal – my tomu lomu říkáme Skály –, rybníček byl zamrzlý, napadlo sněhu, a najednou koukám, u stěny je někdo přikrčený. Zastavil jsem se, nevěděl jsem, co dělat, ale flintu jsem měl na ramenou, jsem přece hajný a můžu tady chodit, říkám si a jdu dál. Ten člověk se přikrčil a nechtěl, abych ho viděl, jenže já – pro jistotu, přece musím vědět, kdo se tu potlouká a co má za lubem – na něho křikl: „Hele, člověče, co tady děláte?“

Lekl se a nezbývalo mu, než aby vystoupil ze stínu. Byl to mlynář Baumann z jedné vesnice za lesem.

„Šel jsem si zabruslit,“ vysvětloval.

„A kde máte brusle?“

Mlčel a jen po mně divně koukl. „A co mě vůbec vyslýcháte?“ řekl konečně nakvašeně.

„Jsem hajný a potloukají se mi tu pytláci. Takhle stopy dvou chlapů jste tady neviděl?“

Nevěděl, co má odpovědět, v rozpacích otočil hlavu k jeskyni.

„Vy o nich víte?“ zkusil jsem to.

„Jo. Vy taky?“

Kývl jsem. Pak jsme se domluvili, že jim oba nosíme jídlo a zprávy. Mládenci byli opatrní, a tak neřekli ani mně, ani mlynáři, že k nim ještě někdo chodí. Jednou jsme se s Baumannem potkali i uvnitř jeskyně. Pak ho – když to prasklo – gestapáci zavřeli a zastřelili. Mlčel a nenamočil mě, jinak bych tady už nebyl…

A jak to skončilo v lomu?

Za pár dní se odněkud vracím do vsi a najednou vidím, že u poslední chalupy stojí německý auto, měli tam nějaký stožár, kolem se jich jen hemžilo, co tu dělali, nevím.

Doma jsem vzal rychle flintu, na záda ruksak a honem do polí. Nechali mě projít, jenom pořád něco zaměřovali, čert ví, jestli hledali vysílačku nebo co. Vzal jsem to oklikou a mládencům povídám, že by mohlo být zle. Zvážněli a zeptali se na štolu. Je od lomu necelý kilometr. Počkali jsme, až se setmí, a potom sebrali všechny věci, co měli v jeskyni, a vydali se na cestu. Byli ale zklamaní a já taky. Smrdělo to tam, kolem starý hrnce a plesniviny habaděj. A taky vlhko.

„Tady nemůžete spát,“ povídám, „je tu mokro.“

„Nanosíme slámu,“ řekl jeden. Šli jsme tedy do blízkýho stohu, nadávali, že to bylo v jeskyni o moc lepší.

„A Němci už odjeli?“

„Jo, ale nikdo neví, co hledali…“ Už tam nechtěli zůstat, že zase půjdou do lomu, nebo abych jim poradil, jestli prý nemám někde blízko známýho.

Vzpomněl jsem si, že někdy jezdívám pár kilometrů do lesa pro chvoj na remízky, měl tam hájovnu nějaký Bartoš, a k němu jsem je poslal. Jestli u něho byli, nevím.

Slyšel jsem později, že se taky pustili do Šestajovic ke Starýmu, pak se nějak dostali do Prahy. Toho Starýho potom Němci oddělali a já si pořád říkám, jaký jsem měl štěstí, vždyť skoro všichni, co jim pomáhali, jsou bradou vzhůru, a mně se to vyhnulo… Život je všelijak propletený. No, a tak žiju.

ZAHRADNÍK VZPOMÍNÁ

„Halt,“ křikl gestapák, co měl v ruce připravený revolver. Podívám se na ženu, zbledla a upustila konev na zem.

Rozběhli se k nám, jeden mě chytl za klopy a začal se mnou třást a něco křičel.

Lopata mi upadla, dostal jsem strach…

Když o tom dneska přemýšlím, kde to vlastně začalo, říkám si, že jsem neměl dělat tohle řemeslo. Jako zahradnictví. Pěkná dřina. Už jako učedník v Ústí nad Labem jsem poznal, kolik váží vědro s vodou. Pak jsem byl u Voláka v Praze, pane, to byl růžař! Když mně zemřela v Nehvizdech teta, přestěhoval jsem se sem, odkázala mně kousek země. Bylo mi dvacet sedm a za rok začala válka.

Peníze na oplocení těch dvou korců jsem neměl, zřídil jsem tam ale pumpu a dvě boudy. Pěstoval jsem hlavně zeleninu a potom letničky a listopadky. Za moc to hospodaření nestálo, pozemek ležel dost daleko za vesnicí.

Když napadlo sněhu, chodíval jsem se tam vždycky po práci podívat; tenkrát jsem byl totiž zaměstnaný v čelákovickém TOS, jako totálně nasazený, jmenovalo se to Wolmannova továrna. No, a tak jsem jednou, bylo to kolem Silvestra v roce 1941, zašel zase k boudám a vidím, že někdo asi byl uvnitř. Ležela tam nějaká krabice, a jestli se dobře pamatuju, byl poškozený i zámek. Ať jsem ale koukal sebevíc, nezjistil jsem, že by se něco ztratilo.

Doma jsem to říkal ženě a ona radila: „Běž to ohlásit, třeba to udělal nějaký tulák.“ Tak jsem se sebral a šel na četnickou stanici, že jsem měl v boudě návštěvu. Strážmistr mě vyslechl, mávl rukou a povídá: „Hlavně že ti nic nevzali. Příležitostně tam pošlu četníka.“

Myslel jsem si, že to tím skončilo.

Za několik dní, člověk si už nepamatuje, který den to bylo, přijedu z práce a žena mi na prahu šeptá: „Máš tu nějakého hosta…“

„Já?“ divím se. Svlékl jsem kabát v předsíni, oklepal boty od sněhu a jdu do kuchyně. U stolu seděl mladý člověk, měl kulatý obličej a takové veselé oči.

„Dobrý večer,“ ozve se a vyskočí.

„Dobrý,“ povídám. Stáli jsme proti sobě a já čekal, až spustí. Prohlížel si mě, chvíli mlčel a pak řekl něco, co mě překvapilo.

„Jste dobrý Čech?“

„Jsem. Co má být?“

„A všiml jste si, že vám někdo vlezl do boudy?“

„Jo, a taky jsem to ohlásil. Asi nějaký tulák. Ale jak vy o tom víte?“ napadlo mě najednou.

„To jsme byli my. Já a můj kamarád…“

Sedl jsem si a pobídl ho, aby to taky udělal. „A co jste tam chtěli?“ zmohl jsem se na otázku.

„Schovali jsme u vás nějaké věci a chvíli si odpočinuli.“

„A jedli jste!“

„Ano.“

„A nechali jste tam krabici.“

Trošku se polekal. Asi o tom nevěděli.

„A kdo jste?“

„Seskočili jsme blízko vaší vesnice. Jsme z ciziny.“

To mně vzalo na chvíli dech, když jsem ale viděl, že čeká, co řeknu, snažil jsem se usmát a klidně povídám:

„Žádný strach, a co byste potřebovali?“ Lehko mně nebylo, ale nemohl jsem ho vyhodit. Žena stála u kamínek jako solný sloup.

„Máte hlad?“ zeptala se nakonec.

„Ne, děkuju, já přišel kvůli té boudě. Abyste nic nehlásili, kdybyste přišli na naše věci, jenže… když už jste byl na četnické stanici… Co teď?“

„Nemůžeme to tam nechat. Kdyby přišel četník…“

„A kam to dáme?“ zeptala se žena.

„Dneska je tmavá noc, přeneseme věci sem. Vezmeme je najednou, kdyby tam vedlo moc stop, mohlo by to být nápadné.“

Oblékli jsme se a vyšli ven. Později mi několikrát napadlo, že to mohl být provokatér, ale v tu chvíli jsem se táhl k boudě a na nic podobného ani nevzpomněl.

Sněhu bylo po kolena, chumelilo a foukalo. Šlo se špatně, já vpředu, cizinec za mnou. Slyšel jsem, jak si něco pobrukuje, ale nerozuměl jsem mu. K boudě bylo pár set metrů. Odemkl jsem a on ukázal do rohu, kde leželo harampádí. Odrovnali jsme ho a tu vidím padáky a nějaké bedýnky, jestli s vysílačkou nebo střelivem, nevím. Měli jsme toho plno, nazpátek se šlo ještě hůř, člověk sotva nohy vytahoval ze závějí, ale za půl hodiny jsme už byli zase ve světnici.

Poděkoval a odešel. Jméno neřekl.

Co s nimi bylo, kde bydleli nebo co tu dělali, těžko vědět. Potom k nám ještě několikrát přijel s kamarádem a vždycky si vzali s sebou nějaké věci. Prý do Prahy. Nechali nám tu své gumové přilby na hlavu, abychom je spálili, a tak jsme to udělali, a ještě gumové popruhy, snad od beden, aby se při pádu z letadla nepoškodily. Nevím. Ty jsem dal na jaře 1942 do kompostu, myslel jsem, co kdyby je potřebovali a přišli si pro ně. Taky nám svěřili lopatky na zahrabávání padáků, i ty jsem dal všechny do kompostu. A nějakou menší plechovou bedýnku.

Jednou, takhle v létě 1942, už po atentátu, najednou odbočí ze silnice auto a jede k nám. Dělal jsem na zahradě, schylovalo se k večeru, a vidím – gestapáci. Hrklo ve mně. Chci jít ke kompostu, ale oni byli moc blízko a viděli mě.

„Halt!“ křikl jeden z nich.

Zastavil jsem se. Co mně zbývalo… V kolenou mi zacukalo.

Z vozu jich vystoupila pěkná řádka. Nakonec vyložili nějakého člověka, spoutaného a zbitého.

„Znáte ho?“

„Ne.“ Já ho totiž opravdu nikdy neviděl.

Obrátili se k němu, postrčili ho až ke mně a spustili:

„Znáte zahradníka?“

Nemohl ani mluvit, zavrtěl pouze hlavou. Zamračili se, chvíli si něco šeptali, znovu se ho zeptali, pak mě zahnali k pumpě a sami šli do boudy. Převrátili to tam všechno vzhůru nohama, vytahali nářadí, rozbili několik skleníků a nakonec si vzali lopaty a začali přerovnávat kompost.

Kdybych se uměl pořádně modlit, asi bych v tu chvíli začal. Jenže znám jen kus otčenáše, a tak jsem stál, pot se mně lil po zádech a díval jsem se na lopaty, jak se zakusují do kompostu. Za čtvrt hodiny se vystřídali. Toho spoutaného člověka zase strčili do auta.

Měl jsem strach, že najdou gumové popruhy a že s námi bude konec.

Za hodinu toho nechali. Kdyby přerovnali ještě půl metru, museli na ty věci narazit. Nasedli do auta a odjeli.

Začas jsem se dozvěděl, že ten člověk, co ho přivezli, byl nějaký mlynář Baumann, ale víc nevím. Dodnes si neumím vysvětlit, proč k nám přijeli a čím to, že to všechno tak dopadlo.

CO VYPRÁVĚL LÉKAŘ

Každé ráno jsem vstával o půl sedmé, oholil se, v sedm byla snídaně a při ní jsem si přečetl noviny. Potom do ordinace.

Dopoledne ubíhalo vždycky skoro stejně. Několik nachlazení a chřipek, na podzim a na jaře jich bývalo o něco víc, žlučníkový záchvat, nějaké to rozbité koleno, revmatismus – stále dokola.

Po obědě návštěvy. Znal jsem celý svůj obvod, věděl jsem, kde kdo bydlí a jaké má trápení.

A před večeří každý den malá procházka podél slepých ramen Vltavy, odpoledne sem zabloudili penzisté, kvečeru rybáři, za tmy milenci.

Jak vidíte, běžný život předměstského lékaře, který si už uvědomil, že nebude zázračným doktorem na klinice, že neobjeví lék proti rakovině ani nebude jezdit po mezinárodních kongresech.

Zůstala denní praxe a návštěvy nemocných v otlučených činžácích. Zdálo se, že to tak bude věčně. Že nikdy nepřijde nic, co by změnilo ustálený pořádek.

Pak se však stala ta příhoda.

Den začal jako obyčejně, holení, snídaně, čtení novin, ranní procházka, praxe v ordinaci.

V čekárně seděly dvě babičky, které trápil ischias. Dal jsem jim mazání, a když jsem znovu otevřel dveře, uviděl jsem pana Piskáčka s nějakým neznámým mladíkem menší postavy.

Pokynul jsem jim a oni vešli dál mezi zasklené skříně s injekčními stříkačkami.

„Tak co nám nesete?“ řekl jsem naučenou větu, kterou jsem si snad ani neuvědomoval.

Piskáček postoupil asi o dva kroky, rozhlédl se, jako by se bál, aby ho někdo neslyšel, a prohodil:

„Tady můj přítel má vyvrtnutý palec na levý noze…“

„Zujte se,“ povídám na to.

Mládenec si vyzul botu, stáhl ponožku a ukázal mi nohu. Palec byl pěkně modrý. Opatrně jsem na něj sáhl, prohmatával celý nárt i chodidlo.

Vypadalo to, že je kost neporušená, ale přesto pro jistotu říkám:

„Měl byste s tím jít na rentgen.“

Mladík sebou cukl a tázavě se podíval na Piskáčka. Ten se otočil ke mně, usmál se a řekl:

„Je to nutné?“

V tu chvíli jsem se na něho zadíval. Pevně a zkoumavě. Vydržel ten pohled, mlčel.

„Jak se jmenujete?“ ptám se zase mládence.

„Zdeněk Vyskočil,“ odpověděl ihned.

„Kde jste zaměstnán?“

Neříkal nic. Jen Piskáček se ozval:

„Podívejte, snad by pomohl nějaký obklad, ne?“

Pokrčil jsem rameny a napsal recept, už se ani nepamatuju na co. Oba poděkovali a vyšli z ordinace. Abych se přiznal, celá věc se mi nelíbila, ale nevěděl jsem proč. V chování obou mužů bylo něco zvláštního, nepřirozeného. Alespoň se mi zdálo. Když jsem se večer brouzdal sněhem podél vltavského ramene, musel jsem na to myslet, ale druhý den (měl jsem zrovna dva případy slepého střeva) jsem na všechno zapomněl. Za nějaký čas přišel Piskáček znovu, tentokrát sám.

„Kde máte svého pacienta?“ povídám.

„Už se mu vede dobře,“ odvětil a bylo vidět, že mi chce něco říct.

„Copak máte na srdci,“ povzbudil jsem ho.

„Ale, taková zapeklitá věc. Ten člověk, víte, on totiž… přišel z ciziny. A mám ho na starost… Je tu ještě s jedním… a potřebovali bychom načas vaši pomoc.“

„Mou pomoc?“ Vstal jsem překvapeně ze židle a udělal několik kroků k Piskáčkovi.

„Ano. Občanské legitimace mají, to je v pořádku. Ale teď pro ně sháníme pracovní knížky… A vy byste nám mohl pomoct.“

Mlčel jsem. Šlo o hlavu. Nacisti byli v takových případech vždycky stejní. Jenže… co dělat? Měl jsem Piskáčka odbýt? Nikdy jsem se příliš nestaral o politiku, říkal jsem si, že stačí, aby lékař uměl trhat mandle a léčit chřipky, co se má plést do veřejných sporů… Jenže tady nešlo ani o mandle, ani o nachlazení. Nemám rád nadnesená slova, ale v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsou větší věci.

Přikývl jsem tedy.

Piskáček si oddychl: „Já věděl, že nás nezklamete.“

Poslal jsem ho za svými známými do Okresní nemocenské pojišťovny v Praze 2, kteří mu ochotně obstarali pracovní knížky.

Pak přišel Piskáček s oběma mládenci znovu. Dal jsem jim falešné nemocenské legitimace jako pro práce neschopné. Toho prvního jsem přihlásil na jméno Josef Strnad a diagnózu jsem mu určil „vřed na dvanácterníku“, Bydlel u rodiny Khodlovy ve Vysočanech ve Waldecké ulici. Druhého jsem pojmenoval František Procházka a naordinoval jsem mu „zánět žlučníku“. I on bydlel ve Vysočanech, u Piskáčků v ulici Na Břehu.

Teď se už mohli volně pohybovat po Praze: pracovní knížky měli, byli „úředně“ nemocní a šlo jen o to, aby se jejich „nemoc“ mohla táhnout delší dobu. Musel jsem proto do celého případu zasvětit svého přítele dr. Lyčku z Karlína, který byl revizním lékařem Okresní nemocenské pojišťovny. Ten jim každý týden napsal revizní nález a do legitimace potvrdil další pracovní neschopnost. Aby nemuseli chodit za mnou, navštěvoval jsem naoko tchyni pana Piskáčka, která honem dostala „kloubový hostec“. Většinu dne byli oba chlapci na potulkách Prahou. Co dělali a co sháněli, to jsme tenkrát ještě nevěděli. U Khodlů byli jako doma… Paní Khodlovou jsem také jednou poslal s Josefem Strnadem – jejich pravá jména jsem nikdy neznal – ke známému krejčímu panu Formáčkovi z Vysočan, který mu ušil pěkný oblek.

Vždycky v neděli jsme se scházeli – my, kteří jsme věděli o parašutistech – na fotbalovém hřišti SK Vysočany a tady jsme rozumovali, čím jim dále pomoct.

Tam mně také pan Piskáček jednou řekl, jak k oběma chlapcům přišel. Prý ho v první polovině ledna 1942 navštívil jeden známý z vesnice od Prahy a svěřil se mu, že má doma dva policejně nehlášené, kteří by se potřebovali dostat do Prahy. Nu, a tak začala ta drobná každodenní práce: starost o jejich bydlení, stravu, legitimace… Bylo do toho zapojeno mnoho lidí, kteří neměli tušení, odkud vlastně chlapci jsou, jestli z Východu, či ze Západu, a co tu mají dělat. Teprve po atentátu jsem se dozvěděl, že se ve skutečnosti jmenovali Jan Kubiš a Jozef Gabčík.

Skoro všichni, kteří jim pomáhali, to zaplatili životem: byla vyvražděna celá Piskáčkova rodina, Khodlovi, Lyčkovi, a já tomu ušel jen náhodou.

Někdy večer chodívám podél vltavského ramene, vzpomínám a přemýšlím. Bylo to správné, co udělali? Nutné? Snad ano… Nevím.

PRVNÍ PŘÍPRAVY

„Vsaďte se,“ povídal uličnicky Zdeněk a podíval se mi do očí. Noha ho už nebolela.

„Víte to tak určitě?“ zeptala jsem se.

„Na beton. Do vašeho svátku je po válce. A pak to zapijem.“

Plácli jsme si. Mám svátek – jako Antonie – 13. června. Zdeněk byl velký optimista, ale nám to dělalo dobře. Kdo by neslyšel rád, že bude po válce…

„A nemáte strach?“ zeptal se mě ještě.

Zavrtěla jsem hlavou. Pak jsem o té jeho otázce uvažovala. Co je to vlastně strach? Někdy něco děláte, je to nebezpečné, a přesto se nebojíte. Prostě si ten strach nepřipouštíte. Nemyslíte na něj. Jindy to zase všechno obracíte naruby, a čím víc o tom spekulujete, tím se to zdá nebezpečnější. Asi se nesmí uvažovat daleko dopředu. Já mám ráda ve všem pořádek. I v myšlení. Žádné zamotané věci. Proto taky, když mi má sestra Ema Khodlová řekla – někdy v lednu 1942 –, že tu jsou parašutisti a že potřebují pomoc, dlouho jsem neuvažovala. Přiletěli, aby tady škodili Němcům.

Dobře, musíme jim tedy pomáhat. A tak jsme pomáhali.

Nás sourozenců bylo pět: nejstarší Ema, pak Václav, Jarda a já. Josefa zabili v první válce. Ema se provdala za Khodla. Byl zaměstnán jako montér v Kolbence, dobrý člověk. Jezdil na montáže do ciziny, byl i v Persii, v Bulharsku a já ani nevím, kde všude. Doma se zdržoval málo, jen tak na neděli, v bytě měli proto místa až dost. Jak jsme se o těch parašutistech dozvěděli, ani dobře nevím. Snad to prvně přinesl bratr Jaroslav, byl sedlářem. Jmenoval se Smrž. Asi mu to řekl vysočanský Piskáček, který pro ně sháněl noclehy. Jarda nabídl byt u Emy, že mají volno. A tak se tam jednoho dne objevili. Netušili jsme, jak se ve skutečnosti jmenují. Říkali jsme jim Dulich a Dulíšek.

Ema, Jarda i já s mužem jsme bydleli ve Vysočanech blízko sebe a často jsme se navštěvovali. Proto jsme o těch mládencích věděli i my.

Khodlovi měli syna Vašíka, studoval, bylo mu kolem dvaceti. Ten se s oběma parašutisty brzy spřátelil, chodil s nimi po Praze, ukazoval jim, co chtěli vidět, zašli i na Hradčany, do biografu, na zimní stadion, někdy do divadla, ti cizí hoši byli rádi, že mají průvodce, a synovce, tedy Vašíka, zase těšilo, že chodí s opravdovými parašutisty, kteří nosí v kapse ostře nabitý revolver a o všem mlčí jako hrob.

Ema mi ty první dny říkala, že se nejdřív bála. Mít dva cizí mužské v bytě – a zvláště, když o nich nic pořádného nevíte –, to není maličkost. Jenže ten menší měl natlučenou nohu, a když ho přivedli, sotva se šoural. Prý mu museli botu rozříznout, jinak by mu ji vůbec nesundali. Sestra byla taková mámovská, a když viděla ten jeho palec, odestlala mu a už by ho pryč ani nepustila. Za pár dní – dávala mu pořád obklady – se mohl zase postavit a pak s ním šel Piskáček k nějakému doktorovi. A taky oba vzal k fotografovi Tyllovi. Ale nic bližšího nevím. Jednou přiběhl Jaroslav za Václavem (jako za druhým bratrem) a povídá mu: „Můžu ti zašít do kuchyňského otomanu padák?“

Václav se divil proč.

„Ale ti mládenci nevědí, co s padáky. Kam je definitivně schovat.“

„A co domek ve Svépravicích?“ povídá Václav.

Jaroslav se zamyslel, svitlo mu v očích a šťouchl ho do ramene: „To je nápad!“

Khodlovi měli totiž ve Svépravicích takovou vilku, nahoře v podkroví byla malá Vašíkova světnička. V zimě tam vůbec nejezdili a pokojík zamkli. Padáky dali tedy sem…

Ema si mládence zamilovala. Nedala na ně dopustit a oni jí zase říkali „mámo“. Nejkrásnější byly večery: všichni jsme seděli kolem stolu, chlapci vyprávěli nebo mazali mariáš. Váša se v něm za těch pár týdnů, co u Khodlů bydleli, tak zdokonalil, že ho uměl líp než bratr Václav! Někdy Ota – to byl jeden z těch mládenců – taky předváděl kouzla a dělal čaroděje, jindy hovořil o válce, docela legračně, byli totiž pevně přesvědčeni, že brzy skončí.

Sestra slyšela takové řeči ráda. Aspoň na chvíli jí dovolovaly zapomenout na nebezpečí, v kterém žila celá její rodina. Mládenci jí sice slibovali, že kdyby sem někdy vpadlo gestapo, zastřelí Vášu, ji i sebe, aby Němci nedostali nikoho živého do rukou – ale co je to za útěchu! To řeči o konci války se poslouchaly líp. Třeba to všichni přežijem…

Když se však chlapců někdo zeptal, co tu vlastně dělají, jen se smáli a Ota odbyl zvědavce: „Počítáme na Vltavě kachny…“

A mlčeli.

Často se na několik dní Khodlovým ztratili a nikdo nevěděl, kde se toulají a co podnikají. Jednou poprosili bratra Václava, jestli by jim nesehnal kolo, že ho nutně potřebují, do té doby si ho totiž vypůjčovali od Emy nebo od bratra Jaroslava, od toho sedláře. Proč ho chtěli, to jsme tenkrát nevěděli, ale Václav je opatřil. Dělal tehdy v Avii a tam měli pro své zaměstnance nová jízdní kola, tak vzal jednoho Ogara – to byla značka – a přivezl jim ho. Aby nedošlo k prozrazení, změnil výrobní číslo a taky bratrovu kolu (teda Jaroslavovu) dal jiné číslo. Pomáhal mu při tom jeden známý z továrny, stará čísla vypilovali a vyrazili nová.

Pak se mládenci toulali ještě víc, přijížděli unavení a umazaní a stávalo se, že někdy po takové cestě, když se vykoupali, spali i čtrnáct hodin.

Žili jsme všichni ve zvláštním napětí. Khodlovi, Jardova i Václavova rodina – a má taky. Nebyl to strach, spíš nervozita, aby se jim plán, o kterém jsme neměli tušení, povedl. Myslela jsem vždy jen na jeden den kupředu. Nepřipouštěla jsem si zbytečné myšlenky: jednou tady byli, tak o čem uvažovat. Buď život, nebo smrt. Pokud to bude možné, tedy život. Ale smrt není zlá, když je k něčemu užitečná. O tom, že by jejich čin nebyl prospěšný, jsme vůbec nepřemýšleli. Přece by je sem neposílali, aby nám to bylo ke škodě. A tak jsme žili den ze dne. Čas od času nás překvapili nějakým přáním. Jedenkrát chtěli, aby jim Václav pomohl nalézt místo pro vysílačku. Navrhl jim nový hřbitov u Ďáblic, ale pak jim asi do toho něco přišlo a už o tom nemluvili.

Jindy poprosili švagra Khodla, aby jim opatřil lano, asi 30 až 40 metrů. Mělo mít tloušťku 15 milimetrů. Václav jim nabízel osmimilimetrové; v Avii, kde byl zaměstnán, dělali letadla a měli tam lan dost, jenže oni říkali, že musí být silnější. Tak přišli na Khodla. Ten právě pracoval na montáži v Hlinsku, lano tam sehnal, zabalil do bedny a poslal. Václav jel pro ně v Praze na nádraží autem a dovezl je ke Khodlům. Chlapcům se zamlouvalo. Zase neříkali, k čemu to chtějí, já si pro sebe myslela, že by se hodilo k natažení přes silnici. Třeba k zastavení auta… Zdeněk i Ota měli radost, zkoušeli tloušťku a Zdeněk, ten menší z nich, potom povídá:

„Bude dobrý…“

Vrtalo mně to hlavou dost dlouho, pak mě sestra jednou potkala a udýchaně vyhrkla:

„Víš, co se stalo kvůli tomu lanu?“

Honem jsem vzpomínala, jestli jsem nečetla v novinách o nějaké sabotáži či o něčem podobném, ale nikde nic.

„Nevím.“

„Muže vyhodili z továrny! Přišli na to, že ho ukradl. A copak může vykládat, k čemu ho potřebuje? Vlastně to ani neví… A tak musel mlčet a oni ho po skoro čtyřicetileté službě v Kolbence vyndali na chodník. A lidi nás pomlouvají, že jsme zloději…“

Utěšovala jsem Emu, že to Zdeněk s Otou jistě nechtěli zbytečně, jenže to víte… Kdyby někdo z nás tenkrát tušil, jak nepatrná byla tahle nepříjemnost s lanem proti tomu, co nás čekalo.

Švagr byl z toho zoufalý, ani nechodil ven. Styděl se. Museli jsme ho hlídat, aby neprovedl nějakou hloupost. Chtěl si kvůli tomu sáhnout na život. Že to je skvrna na jeho dělnické cti, když si o něm někdo myslí, že krade…

A pak zase jednou Václava zastavil Dulíšek, teda Zdeněk, mrkl na něho spiklenecky a řekl: „Strejdo, vy byste pro nás mohl obstarat auto.“

„Auto? To vám nestačí kola, co jsem sehnal?“ bránil se Václav v legraci. A Zdeněk, že ne. „Připravujeme velkou akci,“ povídá, „někde u rozcestí silnic na Mělník a na Kralupy, kde je hostinec ‚Tůmovka‘.“ A že by potřebovali vůz, který by je dovezl tam i zpátky.

Co s nimi měl Václav dělat, slíbil to, šel potom za velitelem závodních hasičů v Avii a povídá mu: „Josef, potřebuju auto.“

„Na co?“

„To se dá těžko povídat. Prostě dva mládenci, kteří sem přilítli z ciziny, něco chystají, my sice nevíme co, ale bude to prý stát za to. A chtějí auto…“

Josef byl dobrý chlap, stačilo mu, co Václav řekl.

„Máš ho mít.“

Pak Václavovi vážně onemocněla žena, odvezli ji do nemocnice, kde zůstala až do podzimu 1942 – a to mu možná zachránilo život. Neměl už tolik volného času, a všechna péče o hochy proto zůstala na Emě a na bratrovi Jaroslavovi a trochu i na mně.

Jednou za mnou přišel Dulich a povídá: „Staví se tady můj bratr a doveze mně kufřík, vezměte ho, paní Antonie, k sobě…“ Slíbila jsem mu to. Skutečně se pak u mne objevil člověk, a že jde s tím kufříkem. Byla v něm prima látka. Odevzdala jsem to Emě a ta zavolala známého krejčího, aby zašel ke Khodlům, vzal Dulichovi míru a ušil mu pěkné šaty. Seděly jako ulité. Hned se převlékl a ty staré, co v nich dosud chodil, dal ke mně do úschovy. Po válce jsem tenhle oblek odevzdala na ministerstvu národní obrany, dostala jsem na to potvrzení.

Pak se hoši odstěhovali někam jinam. Říkali: „Musíme přece střídat byty, abychom nebyli nápadní.“ U Khodlů se proto objevili až na Svátek matek, slavil se v květnu, a přinesli sestře velkou kytku, kterou koupili někde v obchodě. Ema měla radost a pořád opakovala: „Já vím, že jste moc dobrý hoši. Oni si na mě vzpomněli s kytkou, slyšíš, Vášo?“ A hledala kapesník a chystala hned bábovku.

Zdeněk s Otou stáli u dveří a bránili se: „Ale mámo, to přece nemuselo být…“

Po oslavě odešli.

Když bylo po atentátu a u Khodlů se objevilo gestapo, zabavilo taky tu kytku.

Denně jsme na chlapce mysleli, co asi dělají. Jenže dny plynuly, květen byl pomalu pryč a nikde nic. Josef od hasičů se ptal Václava, co bude s tím autem, jestli ho budou potřebovat, lano taky odpočívalo u Khodlů, pak jsem ho musela s Fanynkou, to bylo Vašíkovo děvče, naložit na vozejk a dovézt do Dolních Počernic, kde jsme ho hodily u známých do studny – a nikdo z nás nic nevěděl. Alespoň já ne a Ema, myslím, taky ne. I když se u nás chlapci objevili, mlčeli. Byli opatrní a nechtěli nás zbytečně ohrozit. Jenže nakonec to stejně nepomohlo. Zkrátka: na jaře 1942 se něco chystalo a jen můj bratr Jaroslav byl zasvěcený do toho plánu. A taky jim prý při něm pomáhal.

MĚL JSEM PIKÝROVACÍ STROJ

Jaroslava Smrže – říkalo se mu Jarda – jsem znal z vysočanského Sokola, byl tam vedoucím dorostu. Náčelníka dělal Piskáček, málomluvný, vysoký, přísný, přitom kamarádský. My mladší jsme z něho mívali až strach.

Já se v té době živil jako krejčí, dílnu jsem měl nedaleko Piskáčkova bydliště, a takhle v zimě 1942 jsem šil Vaškovi Khodlovi šaty k maturitě. Vašek měl nohy trochu do „o“, a já mu to spíchl, panečku, koukal. Však děkoval… Začas se u nás objeví Vaškův kamarád Jirka, hodný kluk, a že prý by mě chtěl Vašek o něco poprosit.

„Tak ať přijde,“ povídám. Přišel.

Chvíli okolkoval a pak z něho vylezlo, jestli bych mohl ušít načerno nějaké šaty, látku že obstará. Mě se to jeho chození kolem horké kaše trochu dotklo, a tak říkám: „Máš-li důvěru, pověz mi to na rovinu, jinak nic nedělám.“

V rozpacích vysvětloval, že jsou u nich parašutisti.

„To je jiná věc. Kdy mám přijít vzít míru?“

„Vzkážu vám.“

Pak se u mě jednou stavila paní Khodlová, abych tedy k nim zaskočil. Na nic jsem se nevyptával, míru jsem bral tomu menšímu. Jaké to byly šaty, to už se nepamatuju. Ale malým lidem dvouřadové nesluší, tak jsem mu ušil asi jednořadové. Látka byla tuším šedomodrá. Všechny ostatní zakázky jsem odložil a hned jsem se do toho pustil.

Za pár dní jsem mu vzkázal, aby přišel na zkoušku.

Zakázku jsem v knize vedl pod vymyšleným jménem. Když byly šaty hotové, kvůli opatrnosti jsem mu tam nedal svou vizitku. Jistota je jistota. V té době jsem měl pikýrovací stroj, tím se prošívá žíněná vložka, co je na prsou pánského kabátu, jenže jsem si říkal, že mašina dělá pravidelné stehy a podle nich by se dalo zjistit, který krejčí u toho seděl. A tak jsem tu vložku prošíval ručně a dával jsem si na tom záležet. Ničím jiným jsem mu nemohl pomoct, tak aspoň ať má ode mne pěkné šaty. A měl. Vydržely by mu na celý život.

MONOLOG PROFESORA CHEMIE

Když zavřu oči, vidím ještě dnes, jak jsem stával před katedrou a vykládal. Třeba o aldehydech, ketonech, karbonových kyselinách, a především o své velké lásce, kyselině citronové – a to nejen o jejím významu chemickém, ale především biochemickém ve známém Krebsově cyklu trikarbonových kyselin.

Chemie vyžaduje přesnost. Později jsem přesnost potřeboval i v ilegální práci. A přece je mezi tím rozdíl: v chemii pracujete s prvky, v ilegální práci s lidmi, kteří můžou zahynout. A lidský život se nedá ničím nahradit.

Když jsem byl malý chlapec, jezdili jsme za dědečkem do Třebíče, měli tam pěkné kopce. Nahoře jsme se posadili a otec mi říkal:

„To kolem, to je naše země. Naše vlast.“

Když do Vyškova, kde jsem později žil, vjížděli nacisté, vzpomněl jsem si na tyhle otcovy věty. Ten den si mnozí z nás uvědomili obsah slov, která dříve nevšímavě přecházeli. Najednou dostala význam.

Jedním z pravidel ilegálního života bylo, že člověk odešel z domova a nesměl se stýkat se svými drahými. U mne začala tato doba v roce 1941. Učil jsem tenkrát na 4. reálném gymnáziu v Brně a bydlel ve Slavkově. Každodenně jsem dojížděl, tchán byl penzionovaný řídící učitel, měl pěknou knihovnu a zálibu v tělocviku. Má žena taky. Byla zatčena v říjnu 1941. Mne hledalo gestapo ve škole, a já tam naštěstí už nebyl. Odjel jsem do Prahy a začal život člověka, který neměl nikde klid a pokoj. Přestal jsem vlastně existovat, alespoň úředně. A přesto jsem chodil po ulicích, míval hlad i chuť žít jako ti ostatní.

Bydlel jsem u Šenoldů, ulice Krále Jiřího 12 – vidíte, ještě dnes znám adresu zpaměti – a tady jsem se podílel na organizování ilegální sokolské skupiny JINDRA.

U Šenoldů jsem se zdržoval asi šest týdnů, pak jsem žil nějaký čas v Dejvicích, nakonec jsem se přestěhoval na druhou stranu Prahy, do Zahradního Města, a tam jsem slavil Vánoce 1941.

Bydlel jsem tu u paní Heleny, manželky svého spolužáka, který uprchl za hranice. Už před jeho útěkem bylo rozhodnuto, že ho budu představovat, dostanu legitimaci na jeho jméno – fotografie bude pochopitelně moje –, a že tedy zmizí profesor chemie a nadále bude bydlet v Zahradním Městě „důstojník Aleš“.

Nechal jsem si narůst pod nosem vousy, nosil přítelovy šaty, prostě stal jsem se jiným člověkem. Místo chemických vzorců jsem se učil způsobům nového života a místo žáků jsem zkoušel ostražitost německé tajné policie.

Tak začal rok 1942.

Ilegální organizace JINDRA měla už tehdy pevnou strukturu. Jejím vedoucím v Čechách se stal bývalý sokolský závodník Pecháček, na kterého byli napojeni další. Například ve Vysočanech Piskáček. Moravu měl na starosti Štěpán Drásal. Mým úkolem bylo řídit JINDRU na celém našem území. Připravovali jsme se. Vybudovali jsme zpravodajskou síť a spojili se s některými členy Ústředního vedení odboje domácího, zkratka ÚVOD; sdružoval vojenskou skupinu Obrana národa, Petiční výbor Věrni zůstaneme i další ilegální složky. Původně ÚVOD představoval jedno z center domácího odboje, nyní ho však nacistické represe silně zdecimovaly… Seznámil jsem se i se štábním kapitánem Václavem Morávkem, jedním z trojice Balabán–Mašín–Morávek.

Byl to zajímavý chlapík. Odvážný, že se o tom až vyprávěly legendy. Organizoval různé sabotáže, obstarával ilegální průkazy, navazoval spojení mezi jednotlivými odbojovými skupinami, a především prováděl výtečně zpravodajskou službu.

Žil v ilegalitě od začátku okupace, tedy od roku 1939. Měl vysílačku a spojení s Londýnem. Plánoval rozsáhlé teroristické akce, avšak bylo mu jasné, že sám – případně i s Mašínem a Balabánem – by na ně nestačil. Proto (podle jeho svědectví) žádal prý Londýn, aby sem byli shozeni parašutisté, kteří by mohli „dělat i velké věci“.

V duchu si teď asi říkáte, cožpak mohl nějaký Morávek zapůsobit na londýnské vedení? Jenže – ten člověk měl spojení s Paulem Thümmelem, hlavním důvěrníkem zpravodajství wehrmachtu pro české země a Balkán. Thümmel byl špion velkého stylu, mezinárodní formát. Morávek mu platil vysoké částky a on za ně zrazoval důležitá tajemství německé branné moci. Třeba v červnu 1940 zjistil Thümmel podrobnosti o chystaném nacistickém vylodění v Anglii: podařilo se mu získat datum zahájení akcí. Nu, a tyto jeho zprávy šly do Londýna a v tom měl prsty Morávek. Byly to údaje opravdu cenné…

Mnohokrát jsme s Morávkem hovořili a rozebírali situaci. Žil pod krycím jménem Leon. Jednou na mně chtěl, abych mu obstaral jed, který by způsobil smrt až za několik hodin. To byla výslovná podmínka. Říkám mu: „Leone, proč to chceš?“

„Abych se jim mohl, kdyby mě zatkli, ještě aspoň dvě tři hodiny smát do očí…“

Své zprávy od Thümmela posílal nejen na Západ, ale dával je k dispozici i sovětským přátelům, aby (jak tvrdil) „nebylo nebezpečí z prodlení…“

Gestapáci ho sice několikrát obklíčili, ale vždycky se prostřílel. Jednou, bylo to v Nuslích, odkud právě vysílali, to už vypadalo zle. Gestapo vniklo do domu, dobývalo se do bytu, ale Morávek sjel po železném lanu hromosvodu dolů a zase jim unikl. Tehdy si však na tom lanu uřízl prst. Když jsem s ním pak mluvil, ukazoval mi protézu ukazováčku, jakousi rukavici s vycpaným prstem: měl na ní sedm stehů, čtyři velké a tři malé.

„Nač ty stehy?“ zeptal jsem se.

Ušklíbl se: „Čtyři mrtví gestapáci a tři zranění…“

Věděl, že se nemůže dlouho udržet. Proto mi jednou řekl, že mě spojí se záhadným „Reném“, abych v případě, že by on už nemohl, pokračoval v práci dál. „René“, to byl Thümmel, ale tehdy jsme jeho pravé jméno neznali. Takhle v lednu 1942 – přesné datum již nevím – mi sdělil Pecháček, že se do naší organizace JINDRA dostali parašutisté.

„Jak ses to dozvěděl?“

Vyprávěl o vysočanském Piskáčkovi, o seskoku u nedaleké vesnice a o tom, že tam dokonce nějaký čas bydleli ve skalní jeskyni.

„Odkud jsou?“

„Prý z Anglie.“

„A co všechno o nich víš?“ Byl jsem netrpělivý, tohle přece není maličkost…

„Celkem nic,“ odpověděl smutně Pecháček.

„A naši lidé jim důvěřují?“

„Zatím ano.“

„A co když to jsou provokatéři?“

„Přece seskočili. Mají tam ukryté padáky.“

„A jak víš, že ti, co seskočili, jsou totožní s těmi, o kterých hovoří vysočanský Piskáček? Anebo co když je třeba sami Němci shodili, aby si získali naši důvěru?“

Pecháček mlčel. A mně se to příliš nelíbilo. Nezdálo se mi, že by se skuteční parašutisté chovali tak jako ti dva. Nikdo o nich vlastně nic pořádného neví. Nebylo by lepší dát od toho ruce pryč?

Uvažoval jsem, probíral všechny eventuality, zarážela mě – obrazně řečeno – hlučnost, s níž přicházeli.

Pak jsem si ale zase říkal: jestli opravdu přišli z ciziny, nemají ani ponětí o tom, jak tu fašisti řádí. Že je třeba být nanejvýš opatrný a mlčenlivý… Vzpomněl jsem si, že Morávek žádal Londýn, aby sem někoho poslali.

Dlouho jsem váhal, než jsem navrhl Pecháčkovi, že bychom je měli poznat osobně. Na vlastní oči uvidět a vytáhnout z nich co nejvíc.

Tak jsme se sešli.

Čekal jsem na ně s Pecháčkem v jeho smíchovském bytě. Sedíme u stolu a ani nemluvíme. V takových chvílích má každý svých myšlenek až dost… Pak se ozval zvonek. Zůstal jsem v pokoji, otevřít šel Pecháček. Za okamžik přišel se Zelenkou–Hajským. Za nimi neznámý mládenec. Druhý chyběl.

Tady je nutné, abych řekl několik vět o Zelenkovi–Hajském.

Byl to řídící učitel, který dříve bydlel v pohraničí a v září 1938 odtud musel odejít, poněvadž území, kde učil, připadlo říši. V naší organizaci pracoval spolehlivě, měl za úkol starat se o lidi, kteří žili ilegálně. Jeho skupina se jmenovala Říjen a on sám dostal krycí jméno Říha. Někdy užíval i jména Hajský podle obce Háje, kde předtím působil. Jeho jsme určili, aby přivedl dva neznámé…

Cizí mládenec byl menší, trochu silnější postavy, lícní kosti maličko vystouplé, rty úzké. Rychle se rozhlédl, aby se orientoval, a uklidnilo ho, když viděl, že v pokoji čekám jen já.

„Jsem Ota,“ řekl.

„Já zas Jindra,“ oplatil jsem mu.

Podali jsme si ruce a navzájem se prohlíželi. Pecháček zatím přinesl

čaj, popíjeli jsme a hovor vázl.

Pak jsem si řekl, že „do toho půjdu“.

„Chtěl bych vás upozornit,“ prohodím, „že dům je hlídán. A v kapse má každý z nás také něco.“

Usmál se a beze slova vytáhl z kabátu revolver. „I já mám rád takové věci,“ dodal.

„Odkud jste?“

„To nemůžu říct.“

„Proč?“

„Naše poslání je tajné.“

„Některým lidem jste už ale vykládali, že přicházíte z Anglie…“

„A kdyby?“

„Nedivte se, že jsme nedůvěřiví, je tu plno provokatérů.“ Zamračil se.

„Znáte v Anglii některé české důstojníky?“ ptám se. Neznámý vykládá. Snažil jsem se ho chytit dalšími otázkami. Pecháček ukazuje fotografii svého nevlastního syna, který je v zahraničí. Cizinec brilantně odpovídá, jenže to všechno se mohl naučit, je-li německý provokatér.

Tu jsem si všiml, že hovoří moravským dialektem.

„Vy jste z Čech?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, z Moravy.“

„To je náhoda. Já taky…“ Zase mlčení.

„A mohl byste mi říct odkud?“

„Od Třebíče,“ prohlásil neochotně.

„Tam to znám,“ zaradoval jsem se. „A jestlipak víte, co je zvláštního na nádraží ve Vladislavi?“

Mládenec neuvažuje a hned odpovídá: „Mají tam plno růží. Někdo z nádražáků asi pěstuje kytky…“

Pomalu jsem mu začínal věřit. Vypadalo to, že naše obavy byly zbytečné. Zelenka–Hajský a Pecháček pozorně naslouchali a občas položili otázku.

„Nehněvejte se,“ povídá cizinec, „že vám nemůžu říct nic bližšího o úkolech. Snad jen krycí jméno: jmenujeme se Antropoid.“

V tu chvíli mi blesklo hlavou: anthropos je přece řecky člověk… Antropoid – co to je? Skupina, která se takhle jmenuje, musí mít něco společného s člověkem. Nebo s někým, kdo už přestal být člověkem.

A Morávek často říkal, že by se měl udělat atentát…

Zkusil jsem vystřelit nazdařbůh: „Nepřijeli jste sem kvůli atentátu na Heydricha?“

Neznámý vyskočil: „Jak to víte?“

Tohle jeho podřeknutí nás sblížilo. Jaké náhody se nestávají! Od té chvíle byl daleko otevřenější, ale nešlo mu do hlavy, jak jsme se to mohli dozvědět.

Nakonec prohlásil: „Potřebujeme vaši pomoc.“ Přikývl jsem.

Teď už šlo všechno hladce a klidně. Rozdělili jsme si úlohy. Zelenka-Hajský se postaral o jejich ubytování, byty se musely měnit. K jeho povinnostem také patřilo shánět další spolupracovníky.

„A jaké máte spojení s Londýnem?“ zeptal jsem se ještě.

„Je nás tu několik. Můj kamarád ze skupiny má naraženou nohu, proto jsem přišel sám. Kromě nás vysadili té noci i jiné parašutisty. A ti mají vysílačku. Jejich prostřednictvím budeme dostávat dílčí pokyny a odesílat všechny zprávy.“

Jeho otevřenost zapůsobila na Zelenku: „Jsou to správní hoši, už jsem je taky varoval, aby byli opatrnější.“

Pijeme další šálek čaje. Venku se stmívá, v lednu padá brzy tma. Když jsme se rozcházeli, stiskli jsme si ruce, všechno bylo v pořádku. Své pravé jméno nám však neřekl.

PRVNÍ MONOLOG HISTORIKA

Vraťme se ve vyprávění trochu nazpátek.

27. září 1941 oznámila Česká tisková kancelář, že říšský protektor, svobodný pán Konstantin von Neurath, považoval za nutné navrhnout Hitlerovi, aby mu udělil delší zdravotní dovolenou. V úředním oznámení se dále pravilo, že „Vůdce nemohl za těchto okolností nevyhověti žádosti říšského protektora a pověřil SS obergruppenführera a generála policie Reinharda Heydricha po dobu nemoci říšského protektora von Neuratha výkonem funkce říšského protektora v Čechách a na Moravě…“

Na Hradě zavlály standarty SS, Heydrich se ujal řízení protektorátu a hned zde vyhlásil (snad záměrně v den svátku „patrona země české“ knížete Václava, 28. září) stanné právo. Podepsal první část rozsudků smrti: u popravčí zdi stáli komunističtí funkcionáři a redaktoři O. Synek,