SHARI LAPENA

NEPŘÍLIŠ ŠŤASTNÁ RODINA

KALIBR

Přeložila Naďa Špetláková

NOT A HAPPY FAMILY

Copyright © 2021 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2022

ISBN 978-80-242-8091-2

Věnováno hrdinům pandemie,

vědcům, zdravotníkům, všem lidem

z první linie – díky

„Všechny šťastné rodiny jsou si podobné,

každá nešťastná rodina je nešťastná po svém.“

Lev Nikolajevič Tolstoj:Anna Karenina

Prolog

Tady v Brecken Hill, enklávě na okraji Aylesfordu v údolí Hudsonu, je hodně drahých domů. Čtvrť se nachází na pravém břehu řeky, asi sto padesát kilometrů severně od New Yorku. Připomíná letovisko Hamptons, jen je o malinko méně snobská. Jsou tu jak tradičně majetné rodiny, tak zbohatlíci. Dům Mertonových se tu skví jako dort na podnose; stojí za březovým hájem, na konci dlouhé soukromé příjezdové cesty, obklopený rozsáhlým trávníkem. Vlevo vykukuje bazén. Strž za domem a husté stromoví po obou stranách zaručují soukromí. Prvotřídní nemovitost.

Vládne tady ticho a klid. Svítí bledé slunce, po nebi se jen tu a tam přežene mráček. Je velikonoční pondělí, čtyři hodiny odpoledne; jinde děti hltavě dojídají čokoládové zajíčky a vybalují vajíčka z alobalu, kontrolují, jak velký úlovek jim zbývá, a obhlížejí, kolik toho zůstalo v košíčcích sourozenců. Tady však děti nejsou. Ty zdejší vyrostly a odstěhovaly se. Ale ne daleko. Teprve včera tu byly, na nedělní velikonoční večeři.

Dům se zdá opuštěný. Nestojí před ním auta – ta jsou zaparkovaná za vraty garáže pro čtyři vozy. Je mezi nimi kabriolet Porsche 911; s tím rád jezdí Fred Merton, ale jen v létě, když si může do kufru hodit golfové hole. V zimě dává přednost lexusu. Jeho žena Sheila má bílý mercedes s potahy z bělostné kůže. Ráda si uváže jeden z mnoha pestrých šátků značky Hermès, zkontroluje ve zpětném zrcátku rtěnku a vyrazí za kamarádkami. To už ale dělat nebude.

V takovémhle obrovském a čisťounkém domě – ve vstupní hale je podlaha z naleštěného bílého mramoru a od stropu visí složitý, víceúrovňový lustr, na odkládacím stolku stojí váza s čerstvými květinami – by člověk čekal nějaký personál, který se bude starat o údržbu. Nicméně je zde jen uklízečka Irena, přichází dvakrát týdně. Peníze si tu nevydělává nijak lehko. Jenže už je u Mertonových tak dlouho – přes třicet let –, že víceméně patří do rodiny.

Před tím vším to tady muselo vypadat dokonale. Teď se po světlém, kobercem pokrytém schodišti táhne krvavá stopa. Vlevo, v překrásném obývacím pokoji, leží na perském koberci velká lampa z porcelánu, je rozbitá a stínítko má úplně nakřivo. O kousek dál, pod nízkým, skleněným konferenčním stolkem spočívá zcela nehybná Sheila Mertonová v noční košili. Je mrtvá, oči má otevřené a krk pohmožděný. Na sobě nemá žádnou krev, její odpudivý, kovový pach je však cítit všude kolem. Stalo se tu něco strašného.

V rozlehlé, světlé kuchyni vzadu v domě leží na podlaze v nehezké kaluži ztmavlé krve tělo Freda Mertona s roztaženými pažemi a nohama. Někdo ho mnohokrát, mnohokrát surově bodl, masité hrdlo má proříznuté.

Kdo mohl něco takového provést?

Kapitola 1

O čtyřiadvacet hodin dříve

DAN MERTON SI k bleděmodré košili a elegantním tmavým džínám oblékne sako v barvě námořnické modři. Kriticky svůj vzhled zhodnotí ve velkém zrcadle v ložnici. Jeho žena Lisa, která stojí za ním, se ho zeptá: „Není ti nic?“

Manžel se na ni do zrcadla mdle usměje. „Ne, vůbec. Proč by mělo?“

Ona se odvrátí. Dan ví, že není z vyhlídky na velikonoční večeři u jeho rodičů o nic nadšenější než on. Otočí se a zadívá se na ni, na svou hezkou, hnědookou holku. Jsou svoji čtyři roky a za tu dobu se už pochopitelně objevily určité problémy. Ona ale stála při něm a on ví, jaké má štěstí, že ji má. S ní poprvé prožívá bezvýhradnou lásku. Pokud samozřejmě nepočítá psy.

Zadusí nával nervozity. Jejich finanční těžkosti jsou zdrojem stresu, věčným tématem. Lisa ho však vždycky uklidňuje, vyvolává v něm pocit, že všechno dobře dopadne – aspoň dokud jsou v jedné místnosti. Když spolu nejsou, zmocňují se ho pochybnosti a ochromující úzkost.

Lisa pochází ze skromnějších středostavovských poměrů – to od počátku hovořilo proti ní, ale jemu na tom nezáleželo; jeho rodiče jsou snobové, on nikoli –, takže nikdy neměla přehnaná očekávání. Když se seznámili, ani nevěděla, co je Dan zač, protože se nepohybovali ve stejných kruzích.

„Ona je jediná, kdo s ním vydrží,“ zaslechl jednou svou mladší sestru Jennu říkat jejich starší sestře Catherine; myslela, že je neslyší.

To možná byla pravda. Ale aspoň v tom manželství byl úspěšný – to museli všichni uznat. A rodina si Lisu navzdory všem předsudkům oblíbila.

„Pokusíš se promluvit s tátou?“ ptá se teď jeho žena s obavami.

On odvrátí zrak a zavře dveře od skříně. „Jestli se naskytne příležitost.“

Hrozně nerad si říká otci o peníze. Jenže nemá pocit, že by měl na vybranou.

Catherine Mertonová – manželovo příjmení si nevzala – se na každoroční velikonoční večeři u rodičů těší. I na všechny ostatní příležitosti, kdy se rodina sejde k oslavám v přepychovém domě v Brecken Hill. Matka vytáhne sváteční porcelán a stříbro, na stole bude obrovská kytice řezaných květin, což Catherine dodá pocit elegance a privilegovanosti. Je prvorozená a z dětí nejoblíbenější; všichni to vědí. Je také úspěšná a činorodá, jediná, na koho jsou rodiče opravdu pyšní. Lékařka – sice se věnuje dermatologii, a ne kardiochirurgii –, ale každopádně doktorka. Dan je malinko zklamal. No a Jenna – Jenna je prostě Jenna.

Catherine si nasadí perlovou náušnici a uvažuje, jaké překvapení pro ně asi má Jenna dnes. Její mladší sestra bydlí v pronajatém domku na okraji Aylesfordu a často vyráží do New Yorku za přáteli. Její životní styl je tak trochu záhada a způsobuje rodičům nemalé trápení. Podle Dana je Jenna nezvladatelná, ale Catherine ví své. Jenna svůj životní styl využívá k tomu, aby ostatní ovládala. Dovede šokovat a neváhá své schopnosti využít. Jenna rozhodně není spořádaná, na rozdíl od Catherine. Ani decentní či předvídatelná. Ne, ona se úplně vymyká. Když byly dětmi, Jenna se nechala vyprovokovat k čemukoli. Teď táta soustavně hrozí, že jí přestane dávat peníze, všichni ale vědí, že to neudělá, protože by se pak Jenna nastěhovala zpátky domů, a to by nesnesli. Všichni ji podezírají z užívání drog a promiskuity, ale nikdy se na nic neptají, protože ve skutečnosti nic vědět nechtějí.

Catherine vzhlédne od toaletního stolku, protože do ložnice vchází její manžel Ted. Celý den je poněkud zaražený – dává tak nenápadně najevo nelibost, ačkoli by to ani za nic nepřiznal. Na velikonoční večeři k jejím bohatým rodičům se mu nechce. Štve ho, že to musí každý rok probíhat stejně. Nelíbí se mu napětí, které během společných jídel probublává na povrch. „Jak to proboha můžeš vydržet?“ ptá se pokaždé, jakmile potom nasednou do auta a vracejí se domů.

Ona se příbuzných zastává. „Nejsou zas tak strašní,“ odpovídá vždycky co možná nejveseleji, zatímco spěšně ujíždějí pryč. Teď vstane, dojde k němu a dá mu pusu na tvář. „Snaž se si to co nejvíc užít.“

„To se snažím vždycky,“ odpoví on.

Ale nesnažíš, pomyslí si Catherine a odvrátí se.

„Ty vole, mně se tam fakt nechce,“ prohodí Jenna zpoza volantu směrem k Jakeovi usazenému vedle ní. Míří společně do Brecken Hill. Přijel vlakem z New Yorku a ona ho vyzvedla na aylesfordském nádraží. Přespí u ní doma.

„Tak někde zastav,“ prohodí Jake vemlouvavě a pohladí ji po stehně. „Můžeme se chvíli zdržet. Dát si jointa. Ať se zklidníš.“

Ona se na něj podívá se zdviženým obočím. „Ty myslíš, že se potřebuju zklidnit?“

„Zdáš se trochu nervózní.“

„Jdi do hajzlu,“ odpoví ona s laškovným úsměvem.

Pokračuje ještě kus, pak prudce uhne na známou odbočku. Auto se kodrcá po nerovné cestě a potom zastaví pod rozložitým stromem.

Jake už zapaluje jointa a zhluboka vdechuje kouř. „Potáhne to z nás, až tam dorazíme,“ prohodí Jenna a cigaretu si od něj vezme. „Což je možná dobře.“

„Nechápu, proč chceš rodiče tak štvát,“ podotkne Jake. „Všechno ti platí.“

„Můžou si to dovolit,“ odpoví ona.

„Ty moje zvíře.“ Nakloní se k ní, políbí ji a zajede jí rukama pod černou koženou bundu i pod tričko a jemně ji pohladí, marihuana už zjevně účinkuje. „Nemůžu se dočkat, až potkám lidi, co tě zplodili.“

„Bude ti z nich na blití. Ta jejich morální převaha – kdykoli otevřou pusu, mohli by z fleku mluvit z kazatelny.“

„Tak strašný určitě nejsou.“

Jenna si znovu zhluboka potáhne a podá mu joint. „Máma je docela neškodná. Táta je kretén. Kdyby vůbec nebyl, všechno by bylo jednodušší.“

„Rodiče – ty tě zkurví,“ pokouší se citovat Philipa Larkina, ale pokazí to.

Pokazí ostatně víceméně všechno, pomyslí si Jenna. Dívá se na něj skrz oblak dýmu a taje pod dotekem jeho prstů na bradavce. Je ale zábavný a v posteli ujde, což prozatím stačí. Taky má tu správnou vizáž. Je ohromně sexy a k tomu trochu drsňák. Jenna se nemůže dočkat, až ho představí rodině.

Kapitola 2

ROSE CUTTEROVÁ PROVEDLA HLOUPOST. A teď musí pořád myslet na to, co udělala a co z toho vyplývá. Myslí na to pozdě v noci, kdy by měla spát. Myslí na to v práci, když by měla pracovat. Myslí na to, když se snaží otupit mozek u televize.

Že by měla přečkat velikonoční večeři s matkou a tetou Barbarou a předstírat, že je všechno v pořádku, jí připadá jako takřka nadlidský výkon. Máma si všimne, že se něco děje. Věčně si všeho všímá. Už takhle každou chvíli poznamená, že Rose vypadá v poslední době unaveně, že je pohublá. Rose nad jejími obavami vždycky mávne rukou a snaží se převést hovor jinam, jenže je to čím dál obtížnější. Dokonce začala matku méně navštěvovat, nicméně velikonoční večeři vynechat nemůže. Dívá se na svůj odraz v zrcadle. Je pravda, že na ní džíny, které bývaly obepnuté, poněkud plandají. Rozhodne se to vyvážit tím, že si přes košili oblékne velký červený svetr. To bude muset stačit. Učeše si dlouhé hnědé vlasy, nanese rtěnku, aby rozzářila pobledlý obličej, a pokusí se o úsměv. Zdá se nucený, ale ona lepší nezvládne.

Když dorazí k matce, hned to vypukne, mateřské obavy, dotazování. Máma jí ale pomoct nemůže. A pravdu se nikdy nesmí dozvědět. Do té bryndy se Rose dostala vlastním přičiněním. A z ní se bude muset dostat taky sama.

* * *

Ellen Cutterová si dceru dlouze prohlédne a zavrtí hlavou. „Ty teda vypadáš,“ prohodí a vezme si od Rose bundu. „Jsi tak bledá. Barbaro, nepřipadá ti bledá? A k tomu jsi hrozně zhubla, Rose.“

Barbara protočí oči a usměje se. „Podle mě vypadáš skvěle,“ usoudí. „Mámu neposlouchej. Se vším nadělá.“

Rose tetě úsměv oplatí a řekne: „Děkuju, Barbaro. Snad nevypadám zas tak příšerně, ne?“ Obrátí se k zrcadlu v předsíni a trochu si načechrá ofinu.

Ellen se taky usměje, v duchu se ale děsí. A sestra jí věnuje letmý pohled, kterým stvrdí, že navzdory tomu, co právě řekla, jí neteřina proměna neušla. Ellen si nevymýšlí – Rose opravdu vypadá vyčerpaně. V poslední době jako by ztratila jiskru. Její matka se snaží nestrachovat, jenže o koho jiného by si měla dělat starosti? Je vdova a Rose je její jediný potomek. Barbara děti nemá, takže tu nejsou žádné neteře ani synovci, kteří by její sestru rozptýlili. Ellen je vlastně dost osamělá, kromě těchhle dvou a kamarádky Audrey nikoho nemá. „No nic, dáme si tu dobrou večeři,“ vyzve je Ellen. „Pojďte se mnou, musím zkontrolovat krůtu.“

„Tak co pořád děláš?“ spustí Barbara, když se přesunou do kuchyně.

„Nic moc,“ odpoví Rose. „Hlavně pracuju.“

„To mi na tebe nesedí,“ poznamená teta. „A čím se bavíš? Chodíš teď vlastně s někým?“

Ellen podlévá krůtu a pokradmu zkoumá dceřin obličej. Vůně pečeného masa působí povědomě a útěšně. Rose bývala tak společenská, teď už ale o kamarádkách či partnerech nemluví. Je to pořád samá práce, práce, práce.

„Momentálně ne,“ odpoví dívka.

„Mít vlastní právnickou praxi musí být asi hodně náročné,“ usoudí Barbara s úsměvem.

„Neskutečně.“

„Ale mezi pracovním a osobním životem by měla být rovnováha,“ ozve se nesměle Ellen.

„Pro mladé právníky to neplatí,“ namítne Rose.

Ellen přesto dumá, jestli v tom není něco víc.

Audrey Stancikovou naprosto odrovnala ošklivá jarní chřipka. Letos se nenamáhala nechat očkovat a teď toho z celého srdce lituje. Je ve svém skromném bytě, sedí v posteli v tom nejpohodlnějším, sepraném pyžamu. Vlasy má gumičkou stažené do culíku, ale třebaže je nemocná, nehty má dokonalé. Opírá se o polštáře, a i když běží televize, vlastně ji ani nesleduje. Vedle lůžka je košík plný posmrkaných kapesníků a na stolku, vedle rámečku s fotografií její dcery Holly, krabice s čistými. Audrey se cítí příšerně – z nosu jí ustavičně teče a všechno ji bolí. Audrey měla vyrazit na velikonoční večeři ke svému bratru Fredovi, letos se obzvlášť těšila. S tím, co ví, by si to užívala ještě víc než obvykle. Všechny ty vynikající pokrmy jí budou chybět, nejvíc ze všeho Irenin citronový koláč. Taková škoda; Audrey si na jídlo potrpí.

Až na tu chřipku je ale Audrey v poslední době dost spokojená. Nebude trvat dlouho a do klína jí spadnou peníze. Hotové jmění. Jen je škoda, že kvůli tomu musí někdo umřít.

Bude bohatá. Taky už bylo načase.

Kapitola 3

CATHERINE S TEDEM PO BOKU stojí před vchodem do domu rodičů a nervy jí trochu hrají. Zazvoní. Takhle je to pokaždé – vždycky uvažuje, jak spolu asi budou všichni vycházet, a doufá, že dobře. Od nikoho si ale den zkazit nenechá.

Ona a Ted mají v Aylesfordu pěkný dům, ovšem zdaleka ne tak velkolepý jako tenhle. Je přiměřený výdělkům dvou profesionálů – dermatoložky a zubaře. Zato dům jejích rodičů, kde ona a její sourozenci vyrůstali, je spíš něco na způsob panského sídla. Catherine je nejstarší, proto by byla ráda, kdyby připadl jí, až tu rodiče nebudou. Ráda by žila v Brecken Hill, v pohodlí a bohatství, chystala by tu pro sourozence sváteční večeře, obklopená vlastními dětmi. O tomhle fantazíruje – a v těch představách není nikdy zas tak stará. Ne o moc starší než teď. Rozhodně ne tolik stará, jak by byla, kdyby rodiče prožili dlouhý život a zemřeli přirozenou smrtí. Tak to každopádně s fantaziemi chodí; jsou přece z podstaty nerealistické. Catherine by chtěla dům se vším všudy – s nádobím, starožitnostmi, uměleckými předměty. Rodiče jí dům nikdy neslíbili, ani nenaznačili, že jí ho chtějí odkázat. Ale Danovi by ho nenechali – stejně by ho nechtěl. Jenna by ho nejspíš zdemolovala, a jestli ne ona, tak její kamarádi. Navíc matka by Jenně a jejímu životnímu stylu bohaté sousedy nikdy nevystavila, tím si je Catherine jistá.

Dveře se otevřou a v nich stojí paní Mertonová, s úsměvem je vítá. Má na sobě černé kalhoty, černé lodičky, bílou hedvábnou blůzu a kolem krku oranžovorůžový šátek Hermès. Catherine chvilinku zkoumá matčinu tvář, hledá známky toho, jak bude ve stáří vypadat ona. Vidí vodnaté modré oči, čistou pleť, hezky ostříhané vlasy. Máma stárne docela s grácií – peníze jí v tom ale pomáhají.

„Ahoj, mami,“ pozdraví, nahne se k ní a obejme ji. Spíš zdvořile než vroucně.

„Ahoj, zlato. Jste tu první,“ oznámí a obrátí se, aby uvítala Teda. „Pojďte dál. Připravím vám něco k pití.“

Spěšně vykročí do jídelny po pravé straně a ptá se: „Co byste si dali? Šampaňské?“

O svátcích vždycky podává šumivé víno. „Jasně,“ odpoví Catherine, svlékne si jarní kabát a pověsí ho do skříně. Její manžel udělá totéž. Boty si nikdy nezouvají.

„Co ty, Tede?“

„Taky, díky,“ řekne a mile se usměje.

Pokaždé začne dobře, pomyslí si Catherine; teprve později na něj celá ta situace začne doléhat.

Sheila naleje perlící šampaňské do vysokých skleniček, oni si je odnesou do obývacího pokoje na opačné straně široké vstupní haly a posadí se do čalouněných sedaček. Velkými arkýřovými okny dovnitř šikmo dopadají paprsky jarního slunce. Catherine si pokaždé pomyslí, jak je výhled na zatravněnou plochu krásný. A už kvetou narcisy i tulipány. Ona by si zahrady hleděla víc, kdyby byla její. „Kde je táta?“ zeptá se.

„Nahoře, bude tu za chvilku,“ odpoví matka. Upjatě se usměje, ztiší hlas a sklenku se šampaňským odloží na konferenční stolek. „Vlastně bych s tebou chtěla něco důležitého probrat, než otec dorazí.“

„Aha,“ řekne Catherine překvapeně.

Matce se na obličeji objeví zvláštní výraz, snad znepokojení. Catherine si není jistá, každopádně zpozorní. Pak se ozve zvonek u dveří. To může být jedině Dan, napadne ji. Jenna chodí vždycky pozdě.

Matka, jako by jí četla myšlenky, otočí hlavu ke vstupním dveřím a prohlásí: „To je určitě Dan.“

Vstane a jde otevřít. Catherine se podívá na manžela a zvedne obočí. „O čem chce asi mluvit?“ zašeptá.

Ted pokrčí rameny a usrkne šampaňského. Čekají, než za nimi do obývacího pokoje přijdou Dan s Lisou. Catherine a Lisa se letmo obejmou, muži kývnou na pozdrav. Nově příchozí se posadí na protější gauč a matka jim taky donese šampaňské. Catherine se zdá, že Dan vypadá nervózněji než obvykle. Ví, že má problémy. Uvažuje, jestli je matka zasvětí do toho tajemství, ať už se jedná o cokoli. Ta ale nasměruje konverzaci k obecnějším, povrchnějším tématům a Catherine se přizpůsobí.

O pár minut později se znovu rozezní zvonek – tři krátké, ostré tóny ohlásí Jennu. Otec se dosud neobjevil; Catherine bleskne hlavou, co se asi děje.

Zůstanou v obývacím pokoji, poslouchají, jak matka sestru vítá. „A kohopak to tu máme?“ ptá se pak.

Výborně, pomyslí si Catherine otráveně. Jenna s sebou někoho přivedla. Jak jinak – to dělá skoro vždycky. Minule přišla s „přítelkyní“ a oni se celou dobu dohadovali, jestli je to jen kamarádka, nebo snad milenka; dalo se to těžko poznat. Vlastně to nakonec nezjistili, všem bylo nicméně poněkud nepříjemné, jak se na sebe Jenna s tou dívkou lepily. Catherine udělá na Teda obličej a zbystří sluch.

„Jake Brenner,“ ozve se hluboký, sebejistý mužský hlas.

„Vítejte u nás doma,“ pronese matka přezdvořile, byť malinko chladně.

Poté Catherine zaslechne na členitém předním schodišti otcovy těžké kroky. Vstane, vydatně si lokne šampaňského a bradou pokyne Tedovi, ať se taky postaví. Ten se neochotně zvedne a přendá si skleničku do levé ruky. Společně vykročí směrem k hale.

Catherine ho osloví jako první. Jakmile otec sejde ze schodů, vydá se k němu a obejme ho. „Ahoj, tati, hezké Velikonoce.“

Fred ji krátce obejme a pak se pozdraví a pevně si potřese rukou s Tedem. Dost formálně, není v tom žádná vřelost. Dan a Lisa zůstanou v obývacím pokoji a pozornost se přesune ke dvojici stojící u dveří. Catherine si všimne, že sestra má kolem očí výrazné linky a ve vlasech fialový pruh, který předtím neměla. I tak je oslnivě krásná. Je vysoká a štíhlá, a ve svých obvyklých černých džínách, vysokých botách na podpatku a černé kožené motorkářské bundě vypadá, jako by patřila k newyorské alternativní hudební scéně. Catherine na okamžik pocítí obvyklý osten podráždění – nebo možná závisti. Na tohle by si ona nikdy netroufla. Pak si ale připomene, že by o to v nejmenším nestála. Má vlastní styl – vkusný, klasický, nákladný – a je s ním spokojená. Je odrazem její osobnosti.

Jenna je sochařka, a dobrá. Jenže to nebere natolik vážně, aby byla i úspěšná. Chová se spíš jako talentovaná amatérka, pařmenka, která si hledá výmluvu, aby mohla trávit čas v New Yorku. Ví, že se rodiče bojí, aby ji newyorská umělecká scéna nezničila. Nemají doma vystaveno ani jedno její dílo; zdají se jim moc obscénní. Catherine si uvědomuje jejich dilema – rádi by byli na svou nadanou dceru hrdí a přejí jí úspěch, zároveň je jim ale trapně z výtvorů, které z jejího nesporného talentu pocházejí.

Jake vypadá přesně jako Jennin typ. Má tmavé vlasy, je sexy a potřeboval by oholit. Na sobě má džíny, tričko a ošoupanou bundu z hnědé kůže. Catherine i na dálku cítí, jak z obou táhne marihuana. Otec na ně upře kamenný pohled.

„Ahoj, tati,“ zašvitoří Jenna. „Jakeu, tohle je můj táta.“

Jake, zpomalený drogou, lakonicky kývne, ani nepřikročí blíž a nepodá otci ruku. Stejně jako Jenna je vysoký a štíhlý, a na Catherinin vkus až moc vyklidněný. Vůbec se neumí chovat.

„Pojďte,“ vybídne je Sheila a zamíří do jídelny. „Dáme si šampaňské.“

Fred Merton vrhne na Catherine pohled, kterým jako by se ptal: Kdo to sakra je a co tady pohledává? Potom se pozdraví s Danem a jeho ženou.

Nedlouho nato stojí Dan v obývacím pokoji, usrkává šampaňské a předstírá zájem o zahradu za oknem. Všechny ženy jsou v kuchyni, chystají jídlo k servírování. Přidala se k nim také Irena, která u Mertonových dřív pracovala jako chůva a teď jim dělá uklízečku. Tu pozvali, aby s nimi povečeřela. A potom všechno uklidila. Ted usazený na gauči u okna neohroženě zapřádá hovor s pochybně působícím Jakem. Fred, který stojí vedle Dana, poslouchá. Zatím se dozvěděli, že Jake je „seriózní vizuální umělec“ a sem tam má nějaké kšefty, které mu ale brání ve vlastní tvůrčí činnosti. Dan není s to posoudit, jestli je Jake šarlatán, nebo opravdu něco umí. Jak tak zná svou sestru, mohl by to stejně dobře být nový Jackson Pollock jako nějaký nýmand, se kterým se dala dohromady včera na večírku a impulzivně ho přizvala na rodinnou akci.

Dan se přesune blíž k otci a tiše prohlásí: „Tati, říkal jsem si, jestli bychom si mohli po večeři promluvit, v pracovně.“ Podívá se mu do očí, ale pak zrak odvrátí. Otec mu nahání hrůzu. Dan coby jediný syn odjakživa pociťoval, že na něm spočívá nesmírné břímě. Měl se stát pokračovatelem rodu a časem převzít rodinný byznys. Vždycky se maximálně snažil, tvrdě pracoval. Nicméně otec, který vydělal miliony v robotice, podnik nedávno – a velice náhle – raději prodal, než aby ho svěřil jemu. Dan udělal všechno, co se po něm chtělo, pracoval ve firmě na různých pozicích už od střední školy a čekal, že jednou bude jeho. Udělal si MBA. Mohl se ztrhnout. Jenže otci se jeho styl nelíbil, byl posedlý kontrolou a měl vlastní hlavu, vždycky Danovi mával před nosem odměnou, ale pokaždé na poslední chvíli ucukl. Prodej Merton Robotics jeho synovi zlámal vaz; připravil ho o práci, o pevnou půdu pod nohama a pošramotil mu sebevědomí. Dan nadále netuší, co si počít. Přitom je bez práce už půl roku, tápe a zadlužuje se. Nové místo se mu zatím nepodařilo najít, a začíná si zoufat.

Otec ho nikdy neštval víc než teď, v tuhle minutu – to kvůli němu je na tom tak bídně, přitom nezaslouženě. Dana by zajímalo, jestli s tím, že firmu nakonec prodá, nepočítal celou dobu.

„Jsem hlavně a především obchodník,“ sdělil Danovi v den, kdy mu oznámil šokující novinu, že Merton Robotics prodává. „A to zatraceně dobrej. Tohle je skvělá nabídka, tu zkrátka nemůžu odmítnout.“

Co z toho vyplývá pro jeho syna, vůbec nevzal v potaz.

Teď otec odpoví, hlasitěji, než je nutné: „O čem si chceš promluvit?“

Dan cítí, jak mu najednou rudne krk. O diskrétnosti si tedy může nechat zdát. Je si vědom, že hovor mezi Tedem a Jakem ustal. Otec ho ponižoval, kdykoli se naskytla příležitost. Dělal to ze sportu. Horko se mu rozlívá i po obličeji. „Ále, o ničem.“ Dneska s otcem nic neprobere. Už se na to necítí.

„Tohle nedělej,“ nabádá ho Fred. „Nemůžeš něco nakousnout a pak to nedokončit. O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“ Když syn neodpoví, prohlásí bez okolků: „Budu hádat. Potřebuješ peníze.“

Danem projede pocit bezmocného vzteku a nejradši by dal otci pěstí. Neví, co mu v tom brání, ale nikdy se na to nezmůže.

„No tak na to zapomeň,“ pronese otec krutě.

V tu chvíli se ozve matčino volání: „Večeře je na stole. Pojďte se prosím posadit.“

Zrudlý Dan se prosmekne kolem otce a zamíří do jídelny. Chuť na jídlo ho přešla.

Kapitola 4

VĚTŠINU PRÁCE ODVEDE IRENA, mlčky a činorodě nanosí do jídelny zeleninu, brambory, přílohy a omáčky, zatímco Sheila donese zdobený tác s pečenou krůtou a opatrně ho položí na stůl kousek od Freda. Irenu napadne, jak dlouho na to ještě stačí. Pečínka je očividně těžká a Sheila nemládne. Irena se děsí dne, kdy si na těch svých podpatcích zvrtne kotník, krůta poletí na zem a ona se skácí na ni. Fred vždycky porcuje maso; coby hlava rodiny k tomu přistupuje se vší vážností. Teď se postaví, všichni ostatní usednou a čekají. Začne se ohánět nožem a vyprávět nějakou historku; když odříkává pointu, v krájení zcela ustane. Je mu úplně jedno, že jídlo stydne.

Fred sedí v čele stolu, Sheila na opačném konci. Catherine, Ted a Lisa jsou po Fredově pravici, Jennu, Jakea a Dana má po levé ruce. Irena je usazená nejblíž ke kuchyni, vmáčklá na rohu mezi Danem a Sheilou.

Podle Sheily by bylo moc složité stůl roztahovat, ačkoli by to samozřejmě dělala Irena. Kdyby tu byla Audrey, Fredova sestra, stůl by roztáhli. Jenže Audrey tu dnes není; má chřipku.

Zatímco Fred porcuje, Irena nenápadně pozoruje ostatní. Není to zas takový problém, přece jen je placená pomocnice, která pro rodinu pracuje od doby, kdy děti ještě nosily plenky. Nikdo si jí tudíž moc nevšímá, přitom ona je má prokouknuté skrznaskrz. Sheila je celá rozechvělá, ale skrývá to; něco jí zjevně dělá starosti. Irena ví o jejích tabletkách proti úzkosti, které se nedávno objevily ve skříňce v koupelně. Podobné věci se před uklízečkou těžko utají. Zajímalo by ji, proč je Sheila začala brát. Dan je úplně červený, jako by zase dostal vynadáno; taky je jediný, kdo Freda nesleduje při krájení. Jenna si s sebou přivedla další hračku – tentokrát v mužském vydání. A Catherine – ta si vychutnává jemný porcelán, křišťál a lesklé stříbro. Jediná vypadá, jako by si opravdu užívala. Ted se snaží chovat co nejslušněji; Irena úplně cítí, jak moc se drží zpátky.

Jak si je prohlíží, bodne ji u srdce. Má děti ráda a dělá si o ně starosti, hlavně o Dana. I když už ji nepotřebují, protože jsou přece dospělé a osamostatnily se.

Všichni mají plný talíř a pouštějí se do jídla. Ochutnávají tmavé i světlé maso, nádivku, zapečené brambory, studenou šunku, pečivo s máslem, saláty a zálivky. Také se baví, jako každá jiná rodina. Fred vykládá o kamarádově nové jachtě. Ireně neujde, že hodně pije – nejlepší chardonnay ze sklepa –, a taky rychle, což nikdy nevěstí nic dobrého.

Jenna už dojedla. Nůž i vidličku odloží úhlopříčně na talíř se zlatou obrubou a rozhlédne se kolem. Dan je zamlklý; všimla si, že neřekl ani slovo. Jeho manželka Lisa usazená proti němu na něj vrhá ustarané pohledy. Zřejmě už se bavil s otcem – ve vzduchu je známé napětí. Máma jako by povídala veseleji než jindy, což je neklamná známka, že je něco špatně. Jenna ucítí, jak jí pod ubrusem po stehně šplhá Jakeova pravá ruka. Catherine působí jako obvykle – vznešená jako princezna, na krku perly, její pohledný manžel zdvořile přežvykuje vedle ní. Otec popíjí víno a zdá se, že o něčem přemýšlí. Jenna ten jeho výraz zná.

Pak Fred cinkne vidličkou o skleničku, aby upoutal pozornost. Tohle dělá, když chce něco oznámit, a on je typ, který si na oznámení potrpí. Má tak přebujelé ego. S chutí ostatní šokuje a čeká, jak budou reagovat. Dělal to tak podle všeho ve firmě, a dělá to tak i doma. Všechny oči se na něj znepokojeně upřou. Dokonce i Danovy. Jenna ví, že Dan už si svoje vyžral. Nic dalšího už mu otec asi provést nemůže. Takže je možná na řadě ona. Nebo Catherine. Jenna cítí, jak se jí zmocňuje nervozita.

„Rád bych vám něco sdělil,“ řekne otec a postupně upře na každého zrak.

Jenna zaznamená, že se na ni Catherine dívá, jako by si myslela totéž – jde o tebe, nebo o mě. Otec si dává načas, protahuje všeobecnou nepohodu. Pak prohlásí: „S matkou jsme se rozhodli, že prodáme dům.“

Takže to padlo na Catherine. Jenna na sestru letmo pohlédne. Vypadá, jako by dostala ránu pod pás. Očividně netušila, co se chystá, a vyrazilo jí to dech. Obličej jí ochabl, výraz má prázdný. Všichni věděli, že by si tenhle dům jednou přála. No, zdá se, že ho nedostane.

Catherine se podívá na matku, ale Sheila klopí oči, vyhýbá se dceřinu pohledu. Tak proto všechno to švitoření, pomyslí si Jenna. Věděla, co se bude dít. Jennu přepadne zlost. Proč je ten člověk tak hrozně zlý? Proč mu to matka toleruje?

Catherine se pokouší sebrat, nikoho však neobalamutí. „A proč ho chcete prodat? Já myslela, že to tu máte rádi.“

„Na nás dva je moc velký,“ odpoví Fred Merton. „Chceme si pořídit něco menšího. S tímhle je moc práce.“

„Jak to, práce?“ ozve se Catherine odvážněji, neskrývá zlost. „Vždyť tady ani sami nic neděláte – o zahradu se stará firma, o odklízení sněhu taky, a úklid zajištuje Irena. Tak jaká práce?“

Otec na ni pohlédne, jako by si teprve teď všiml jejího rozrušení. „Copak tys o ten dům stála?“

Jenna si všimne, jak sestřiny bledé tváře zrůžoví.

Catherine spustí: „No já jenom… Vyrostli jsme tady. Je to náš domov.“

„Netušil jsem, že jsi sentimentální, Catherine,“ podotkne otec a jakoby nic si dolije víno.

Catherine je teď už červená rozhořčením. „A co Irena?“ zeptá se, zaletí pohledem k bývalé chůvě a pak zase upře zrak na otce.

„Co s ní?“ Otec se zeptá, jako by Irena neseděla u stolu, jako by vůbec nebyla v místnosti.

„To ji jenom tak propustíte?“

Otec rázně postaví skleničku na stůl a odvětí: „Předpokládám, že si ji necháme, jen jí asi zkrátíme úvazek. Catherine, stejně sem chodí jen dva dny v týdnu. Tohle ji nezabije.“

„Patří přece do rodiny!“

Jenna úkosem pohlédne na Irenu. Je naprosto nehybná, pozoruje otce s klidem, ale v očích jí žhne. Catherine má pravdu, pomyslí si Jenna – rozhodně jí něco dluží. Vždyť je prakticky vychovala.

„Mrzí mě, že musím zklamat tvoje očekávání,“ řekne otec beze stopy lítosti. „Ale rozhodnutí už padlo.“

„Já nic neočekávala,“ odsekne Catherine kousavě.

„Tím líp,“ prohlásí otec. „Já ti totiž o očekáváních něco povím. Nejlepší je nečekat nic. Protože pak si člověk akorát zadělává na zklamání. Třeba já tady od Dana očekával, že převezme rodinný podnik, jenže jsem ho radši prodal, než abych se díval, jak ho přivede ke krachu.“

Lisa se slyšitelně zajíkne. Dan se podívá na otce, v obličeji je bílý a rty má zachmuřeně semknuté. Jeho matka takřka nepostřehnutelně zavrtí hlavou, jako by se to snažila manželovi rozmluvit. On ji ignoruje, jako obvykle. Je na něj moc slabá, vždycky byla, pomyslí si Jenna. Svého času ji za to všichni nenáviděli. Že se za ně nepostavila, neochránila je. I teď jako by tu ani nebyla. Rozhodl se sám, bez ní, ať si říká cokoli. Jenna vnímá, jak tomu Jake vedle ní zahanbeně přihlíží. Ruku už z jejího stehna odtáhl.

Jenže otec zdaleka neskončil. Veselé Velikonoce všem. Tyhle si zapamatují. „A teď tadyhle Jenna,“ řekne a obrátí těžký pohled na ni.

Ona vyčkává. Terčem jeho hněvu už byla víckrát. Nenechá se zastrašit. Otec je prachobyčejný tyran. Opovrženíhodný tyran, to ví každý z nich.

„Do tebe jsme taky vkládali naděje,“ sykne otec zlostně a nahne se k ní přes stůl. „Všechen ten údajný talent – a nic z toho. Jak dlouho tě mám ještě živit, co?“

„Uměním si člověk nevydělá hned,“ kontruje ona.

„Tolik jsi nás zklamala,“ odfrkne on pohrdavě.

Jenna předstírá, že se jí to nedotýká, ačkoli ji jeho slova zraňují.

„My jsme od tebe něco očekávali,“ pokračuje otec. „Nechceme jenom dávat. Od všech našich dětí jsme čekali víc. Chtěli jsme na vás být hrdí.“

„Taky byste měli být,“ vyhrkne Catherine. „Je spousta věcí, na které můžete být hrdí. Jenom je nevidíte. Nikdy jste je neviděli.“

Otec odpoví blahosklonným tónem: „Na tebe pyšní jsme, Catherine. Ty jsi aspoň doktorka. Ale co nějaká vnoučata?“

Nastane krátké, ohromené ticho.

„To snad není pravda,“ pronese Ted, čímž všechny překvapí. Prudce se zvedne. „Odcházíme.“ Vezme Catherine za loket a ona se postaví vedle něj, aniž někomu zvládne pohlédnout do očí. Společně odejdou od stolu a za Fredovými zády zamíří ven do haly.

Fred to okomentuje: „Jistě, utéct – to je dospělé řešení.“

Sheila odsune židli a rychle vyrazí za Catherine s Tedem. Ostatní zůstanou u stolu, nadále v šoku.

Potom se zvedne Dan, teatrálně odhodí ubrousek a také odejde od stolu. Lisa pospíchá za ním.

Jenna prohlásí: „My taky odcházíme.“ Vstane a Jake ji poslušně následuje. Všichni přijdou o dezert. Jenna ode dveří pohlédne přes rameno zpátky dovnitř. Irena mezitím zmizela v kuchyni, ale otec pořád sedí sám v čele stolu a dlouze si přihýbá vína. Jenna jím pohrdá.

Otočí se k němu zády. Catherine si obléká kabát a matka se ji snaží zadržet, aby jí mohla s sebou zabalit kus koláče. „Ne, to je v pohodě, mami. My žádný koláč nepotřebujeme,“ vykládá jí Catherine.

„Děkujeme za večeři, Sheilo,“ říká Ted. Potom on i jeho žena vyjdou ze dveří tak rychle, jak jen mohou.

Dan matku letmo políbí na tvář a s Lisou také co nejkvapněji odejdou. Dveře se za nimi zavřou. Potom se v hale zničehonic objeví Irena, která přišla z kuchyně, oblékne si kabát a beze slova zmizí. Překvapená Sheila mlčky přihlíží.

Když Jenna vidí, že ona a Jake v domě zůstali s rodiči sami, rozmyslí si to; obrátí se a rozhodne se otce konfrontovat.

Kapitola 5

CATHERINE SE NĚJAK ZVLÁDNE přesunout do Tedova auta, aniž by se sesypala, avšak jakmile se posadí na místo spolujezdce a připásá se, začnou jí téct slzy.

Ted se na ni ustaraně obrátí. Nahne se k ní a přitáhne si ji k sobě, aby ji utěšil. Ona mu na okamžik zaboří obličej do hrudníku. Ta poznámka – co nějaká vnoučata?  – ji hluboce zasáhla. O miminko se snaží už bezmála dva roky. Je to citlivé téma. Její otec to neví, ale mohlo mu to dojít. Je tak krutý, pomyslí si, a vždycky pozná, kde má kdo slabinu. A co se domu týče – Catherine zuří, že ho chtějí prodat. Není to kvůli tomu, že by s ním byla práce. Otec ho prodává proto, aby ho nedostala ona. Stejně jako se zbavil podniku, aby ho nemohl mít Dan.

Odtáhne se od Teda, aby mohl řídit. Její manžel si zapne pás, ihned nastartuje auto a zařadí zpátečku. Otočí se a vyrazí s autem z příjezdové cesty tak prudce, až motor zařve. Dnes odtud chce Catherine vypadnout stejně rychle jako on. Zhluboka se nadechne a prohlásí: „Máš pravdu, já taky nechápu, jak to vydržím. Ačkoli tentokrát to bylo o hodně horší než jindy.“

„Tvůj otec je příšernej hajzl. Vždycky byl.“

„Já vím.“

„A tvoje matka – proboha, co to s ní je? Copak nemá špetku vlastní vůle?“

Na to znají odpověď oba.

„S tím domem mě to mrzí,“ řekne, když se zklidní a auto zpomalí. „Vím, jak moc jsi o něj stála.“

Catherine zoufale vyhlíží předním sklem na cestu před nimi. Nechce se jí věřit, že ten dům nikdy nebude její.

„O tom s tebou chtěla mluvit?“ zeptá se Ted.

„Cože?“

„Když jsme přijeli, máma říkala, že s tebou chce něco probrat.“

„Fakt netuším.“

„Tvoje rodina je jak z telenovely. O co dalšího by se mohlo jednat?“ uvažuje Ted.

„Třeba je nemocná,“ napadne Catherine. „Možná proto ten dům prodávají.“

Lise se ani nechce ptát. Bojí se, co by se mohla dozvědět. Cestou domů ale posbírá odvahu a Dana osloví: „Měl jsi příležitost mluvit s otcem, než –“

„Ne,“ odpoví Dan úsečně. Potom na ni pohlédne a pokračuje jemnějším tónem. „Snažil jsem se, ale nebyl v náladě. Kdybych věděl, co přijde, vůbec bych se neobtěžoval.“

Dan řídí, Lisa se zahledí z okna. „To je teda sráč,“ uleví si nenávistně. Ví, že její manžel si myslí totéž. Je jí líto Catherine – choval se k ní strašně. Ale i když z toho má špatný pocit, malinko ji i těší – nebo se jí ulevilo –, že se Fred pro změnu pustil do jiného ze svých dětí. Uklidnilo ji to. Bere to tak, jako by nebyla úplně Danova vina, že Fred prodal rodinný podnik. Snaží se nadále věřit, ale v poslední době to je těžké. Sledovat, jak se v tom její manžel plácá, bez práce, bez jasné vize. S jejich investicemi naložil nerozumně. Je Dan dobrý obchodník, nebo ne? Lisa už vlastně ani neví. Má každopádně pochybnosti.

Když se za něj před čtyřmi lety vdala, měl slušné postavení ve Fredově společnosti, pěkný plat, odměny a slibné vyhlídky. V práci nebyl spokojený – jeho otec mu znepříjemňoval život –, ale očekávali, že Fred jednou půjde do důchodu a firmu převezme Dan. Měli před sebou zářnou budoucnost. Jenže Fred podnik před čtyřmi měsíci prodal, a bylo to – jako by v nich něco zemřelo. A Dan pořád nepřestal truchlit. Ona ho všemožně utěšovala a pečovala o něj, byla mu oporou a pomáhala mu najít nový směr. Jenže se odjakživa potýkal s depresí, a od té doby, co otec firmu prodal, se jeho stav ještě zhoršil. Někdy ho Lisa stěží poznává.

Teď prohlásí: „To byla podpásovka, to s těmi vnoučaty.“

„Mhm,“ souhlasí Dan.

„Myslíš, že ví, že mají potíže s početím?“

„Pochybuju. Podle mě by mu o tom neřekla. Možná se svěřila mámě, ale určitě ji zapřísahala, ať si to nechá pro sebe.“

„Mně to Catherine řekla, důvěrně. Taky tvrdila, že matce to nepoví, ale kdo ví, jestli si to nerozmyslela.“

Dan na ni vrhne letmý pohled. „Tobě to řekla, protože jsi hodná. Jim by to neprozradila. On to spíš náhodou uhodl.“

Lisa chvíli mlčí. „Ale ten dům chtěla, ne?“

Dan přikývne. „Vždycky ho chtěla. Mně je jedno, jestli se prodá. Co se mě týče, klidně by mohl shořet.“ Nasadí pochmurný tón. „Nedá se říct, že na něj máme nějak zvlášť šťastné vzpomínky.“

Jeho žena se na něj zkoumavě zadívá. „Není ti nic?“ zeptá se.

Proti nim přijíždí auto. Mine je a silnice před nimi je opět prázdná.

„Jsem v pohodě,“ odpoví Dan. Sedí za volantem úplně nehybně.

„Dobře.“ Lisa ho znepokojeně sleduje.

Co si počnou? Počítali s tím, že jim otec něco půjčí, aby vystačili, než se Dan zase sebere. Jenomže to se nestane.

Kapitola 6

KDYŽ DAN S LISOU DORAZÍ DOMŮ, chvíli si povídají a ona si pak odejde do klubovny číst. Dan se k ní nepřidá. Nevydrží sedět, nedokáže se soustředit. V poslední době se nedokáže soustředit skoro na nic, kromě svých problémů. Těmi se v duchu zaobírá donekonečna, obsedantně, ale bez výsledku. Po tom, co se stalo u rodičů, má teď nutkání udělat něco drastického, něco konečného – cokoli, co by poskytlo řešení.

Tyhle úvahy si Dan nechává pro sebe.

V obýváku si naleje whisky a neklidně přechází sem a tam. Nenamáhá se rozsvítit, a pokoj se pozvolna plní tmou.

Dan si neumí představit nový začátek. Pořád si připadá jako v šoku, pořád se nevzpamatoval z toho, jak ho ranilo, když mu otec oznámil, že firmu prodává. Nejdřív doufal, že si ho nový majitel nechá, aspoň rok nebo dva. Tajně se opájel představou, že by mohl ve společnosti, kterou otec prodal, povýšit a dovést ji k ještě větším úspěchům. Jenže se ukázalo, že s ním nové vedení nepočítá, a to byla další rána. Otec jen přezíravě utrousil: „Cos čekal?“