© Jaromír Jindra, 2020

ISBN 978-80-242-6664-0

PRVNÍ KAPITOLA

UKAZUJE, JAK SE I Z UČENÝCH MUŽŮ STÁVAJÍ VYHNANCI JEN PROTO, ŽE JEJICH SVĚDOMÍ JIM NEDOVOLUJE ZMĚNIT VÍRU, JAKOU ZASTÁVAJÍ

ONOHO ČTYŘIADVACÁTÉHO ZÁŘÍ Léta Páně tisícího pětistého devadesátého devátého jsem se probudil pln nepokoje a zvláštní tísně. Nevím, z čeho pramenily mé obavy; snad ze snu, který se propadl do neskutečnosti v okamžiku, kdy jsem otevřel oči, snad že mi Bůh seslal varování, kterému jsem neporozuměl.

První, co jsem spatřil, byla tvář mé ženy Barbory, obklopená svatozáří rozpuštěných vlasů. Byla klidná, uvolněná, s nepatrně pootevřenými rty, na nichž se usadil sotva znatelný úsměv, a v šeru ještě zcela neprobuzeného jitra se mi jevila nadpozemsky krásná. Třebaže jsem se vedle ní probouzel už déle než dva roky, při pohledu na ni jsem stále znovu a znovu děkoval Stvořiteli, že můj život spojil právě s ní a dal mi tak jistotu, již jsem od dětství tolik postrádal.

Nevzpomínal jsem na ně rád a už vůbec ne s nostalgií, s jakou se lidé upomínají na časy dávno odváté, neboť si z nich uchovali jen příjemné chvíle. Ty však v mém dětství snad ani nebyly. Otec často po některé z hlasitých hádek s matkou odcházel z domu bez slůvka rozloučení a čas mezi jeho příchody a odchody vyplňovaly výkřiky bolesti a přibývající modřiny na matčině těle. Když jednou odešel a my jsme po mnoha měsících dostali zprávu o jeho smrti na jednom z pozapomenutých, protože bezvýznamných bojišť Evropy, nebylo v naší rodině nikoho, komu by chyběl.

Bláhově jsem se domníval, že teď, když jsme tak nečekaně zůstali sami, bude konec všemu zlu, neboť dětem je souzeno žít ve světě snů. To, co nám příští dny a roky připravily, však bylo pokračováním nikde a nikdy nekončící krutosti. Matka, kvůli které jsem dříve se zaťatými drobnými pěstičkami v duchu sliboval svému otci hroznou pomstu za všechno, co od něho musela vytrpět, nám dokázala jeho nepřítomnost vynahradit tak, že jsme se raději domovu po celý den vyhýbali a navraceli se do něho potichoučku teprve za tmy s nadějí, že o našem příchodu nebude mít ani tušení. Zdálo by se, že my děti budeme držet pohromadě a společně čelit nepříznivé sudbě, ale nedokázaly jsme to. Snad v každém z nás bylo něco z nesnášenlivosti rodičů, jejichž osudovou prohrou bylo, že se potkali.

Kam život zavál mé dva starší bratry Jindřicha a Kryštofa, nevím. Vlastně to ani nechci vědět. Markéta, sestra o jedenáct let mladší, zůstala mým jediným pojítkem s minulostí, ale pokud vím, ani ona necítí potřebu ptát se po jejich osudu. Jen za nás za oba někdy položí kytičku polních květů a postojí nad travou zarostlými hroby, v nichž sní svůj věčný sen bratři Sebald, Jan Bedřich a Bernard, z nichž první dva ona sama nikdy ani nespatřila.

Až budu mít dceru, a Barbora mi ji jistě už brzy porodí, pojmenuji ji Markétka. Markéta? Ne, raději ne, víc než sestru by mi každé vyslovení toho jména připomínalo i matku. Přemítal jsem nad dívčími jmény, ale žádné se mi nezdálo dost vhodné pro mou prvorozenou. Na to, že bych snad měl syna, jsem ani nepomyslel. Hildegarda, Gertruda, Inge, Anna-Marie nebo snad…? A co kdybych… Vždyť tam doma, v Magstadtu, bylo mému srdci drahé jedno jméno, jež až dosud zůstalo mým pečlivě ukrytým a ve snech hýčkaným tajemstvím: Zuzana, Zuzka, Zuzanka, říkal jsem si a s každým novým opakováním před mýma očima zřetelněji vyvstávala štíhlounká dívenka slámově zlatých vlasů, studánkových očí a rudých rtíků neustále pootevřených k úsměvu.

Tak tedy Zuzana. Kdepak, nebudu jako můj otec, ale postarám se, aby její dětství, aby celý její život byl naplněn radostí a štěstím.

Pomalu, opatrně, abych ji předčasně nevzbudil, jsem se přiblížil ke své ženě, puzen neodolatelnou touhou zlehka ji pohladit po dlouhých rozpuštěných vlasech, a v té chvíli jsem si uvědomil ticho. To všudypřítomné ticho na mne prudce dolehlo svou naléhavostí a srdce mi pevně sevřel ledový pařát strachu ze smrti. Jsem astrolog a vím, že nejnebezpečnější je hodina Býka, čas mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní, kdy se sváří noc s nadcházejícím ránem, čas, kdy lidé umírají ve spánku, aniž by jejich smrt měla jakoukoli vnější příčinu. Bože slitovný, snad ses nerozhodl vzít mi Barboru? Sklonil jsem se k jejím rtům a po chvíli, jež mi připadala nekonečná, jsem ucítil sotva znatelný závan dechu. Žije! Zaplavil mne neskonalý pocit úlevy. Trochu se zavrtěla, avšak oči neotevřela. Věděl jsem, že touží ještě alespoň chviličku zůstat v zajetí snu.

Z věže nedalekého chrámu svatého Jiljí v Gratzu zazněl zvon, zvoucí na ranní bohoslužbu. Opatrně jsem vstal a tiše, abych nevzbudil Barboru nebo malou Reginu, jsem se začal oblékat. Je čas, abych přichystal snídani, je to to nejmenší, čím mohu ženě usnadnit její těžký den. Ještě jsem nestačil nazout střevíce, když jsem zaslechl, jak ulicí zazněly těžké kroky ozbrojenců a vzápětí následovaly duté rány na dveře. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že dopadají na vrata našeho domu. Barbora se vyděšeně posadila na lůžku a vykřikla, s rukou na ústech: „Co se stalo?!“

„Zůstaň ležet,“ odpověděl jsem jí a snažil se, aby můj hlas zněl klidně. „Podívám se.“ Seběhl jsem do mázhauzu a rázně otevřel domovní dveře.

Venku před vchodem stáli dva muži v polovičním kyrysu, u boku se každému pohupoval krátký meč, a sotva jsem stanul ve dveřích, jeden z nich ke mně okamžitě pokročil.

„To musíte lidi budit tak časně?“ ohradil jsem se dříve, než stačil promluvit, ale ten muž jako by má slova ani neslyšel.

„Johanne Keplere, Jeho Milost arcivévoda Ferdinand včerejšího večera vydal dekret, kterým se všem učitelům evangelického gymnázia nařizuje pod ztrátou hrdla do osmi dnů opustit Štýrsko.“ Jeho slova zazněla stejně břitce jako švihnutí popravčího meče. „Týká se to každého z vás, bez výjimky,“ dodal, když viděl úžas na mé tváři.

Tak už je to tady, napadlo mne. Mezi mými souvěrci se už delší dobu tiše a s velikými obavami hovořilo o tom, že po nástupu arcivévody Ferdinanda můžeme očekávat těžké časy pro reformovanou církev, a někteří dokonce varovali před opakováním pařížské bartolomějské noci. A tak nejeden z mých přátel už opustil Gratz v obavách o život svůj i svých blízkých.

„Co bude s rodinou? Nemohu přece vláčet ženu před slehnutím a malé dítě někam do nejistoty,“ vyslovil jsem nahlas svou první myšlenku.

Ozbrojený muž pokrčil rameny. Jeho se to přece netýká, on není protestant, neznaboh, před kterým se řádný křesťan musí chránit jako před morem. Obrátil se ke svému druhovi a rukou mu pokynul k odchodu; čas kvapí a kdo ví, na kolik domů ještě musí zabušit.

Neměl jsem tolik lpět na svém místě učitele matematiky a odejít z města, opustit tuhle zemi ještě dříve, než ze mě Ferdinand Štýrský z rodu Habsburků udělá běžence. Měl jsem dost času na to, abych se zachoval stejně, jako mnozí jiní protestanti a v klidu vypravil rodinu do bezpečí. Udělal jsem chybu a právě nastal čas, kdy za ni budu muset zaplatit.

Ne, neudělal jsem chybu. Bylo by zbabělé odejít od rozdělané práce z neodůvodněného strachu a opustit přátele ve chvílích protivenství. Jak by pohlíželi na můj útěk? Jsem přece jedním z nich a jsem povinován své cti sdílet s nimi jejich osud. Naše luteránská škola byla arcivévodovi Ferdinandovi trnem v oku hned, jak nastoupil vládu po předčasném skonu svého otce a vyhoštění protestantských učitelů vlastně znamená totéž, co její zrušení.

Usedl jsem vedle Barbory na okraj postele.

„Tak už je to tady,“ řekl jsem. „Musíme pryč ze Štýrska.“

„Musíme?“ zeptala se tiše.

Přikývl jsem a v okamžení jsem jí vypověděl nejen všechno, co jsem věděl, ale i to co jsem se pouze domýšlel o důvodech vypovězení nás nekatolíků. Zatímco mi pozorně naslouchala, jednou rukou si neustále shrnovala nepoddajnou kadeř, padající jí do čela. Na okamžik nás oba obklopilo ticho, rušené klidným oddechováním malé Reginy, dcery, kterou mi zanechal první Barbořin muž, nebožtík Lorentz.

„Zůstanu tady,“ rozhodla se Barbora.

Překvapeně jsem jí pohlédl do tváře. K tomu, že se z nás rázem stali vyhnanci, nebylo co dodat. Nechápal jsem, proč se chce stavět proti arcivévodově vůli.

„To přece nejde…“

„Johanne,“ přerušila mou námitku, „ty snad nic nechápeš! Ferdinandův příkaz se týká jenom tebe, na mne a na Reginu se nevztahuje. Nebo snad mám tohle všechno jen tak opustit? Vzdát se svého vlastního života? Ano, i to, co tady všude vidíš, je náš život – můj a tvůj,“ a Barbora doprovodila svá slova jednoznačným všeobjímajícím gestem, jež neposkytovalo možnost jiného výkladu, než že si svůj majetek nenechá nikým vzít. V tom podivném čase se proměnila. Už to nebyla mírná, laskavá, odpouštějící a láskyplná žena, jakou jsem před několika lety poznal, ale vzala na sebe podobu každé matky, která je rozhodnutá i za cenu sebeobětování chránit své děti a ubránit pro ně střechu nad hlavou.

„Arcivévoda Ferdinand rozhodl…“ Vůbec mne nenechala domluvit, protože už předem věděla, co nejspíš chci říct: že nám nezbývá žádná možnost jak se postavit jeho příkazu.

„Nemá právo brát nám náš majetek!“ trvala Barbora na svém. „Jedná hůř než kdejaký loupežník, číhající někde v lese, aby obral náhodného pocestného. Řekni, kolik lidí najednou okradl arcivévoda svým verdiktem? Na každého loupežníka čeká dříve nebo později šibenice – a za tuhle loupež se jí dočká i on!“

„Co to říkáš?“ zhrozil jsem se slov, která se tak překotně hrnula z Barbořiných úst, a spěšně jsem se pohledem přesvědčil, zda jsou dveře i okenice dobře zavřené. „Dost možná, že neměl právo učinit to, k čemu se rozhodl, ale nedonutíš ho, aby vzal své slovo zpět. Jeho slovo je zákon. Nezbývá než uposlechnout. A času není nazbyt. Pochop přece, že nás čeká spousta práce, abychom se co nejdříve vydali na cestu, na štýrské hranice je daleko. Musíme…“

„Musíme?“ nenechala mne domluvit. „Ty musíš. Jsem katolička, mě se arcivévodův příkaz netýká.“ Ještě dříve, než jsem stačil něco namítnout, dodala: „Už jsem to přece řekla: my s Reginou zůstaneme tady.“

„Jsi moje žena, Barboro, a jak stojí v Písmu, povinností ženy je následovat muže na všech jeho cestách.“

Od chvíle kdy jsme se poznali, mi říkala, že jí nevadí má víra odlišná od její. Je pouze jeden Bůh a bylo to jeho přání, abychom byli spolu, když svedl nás dva dohromady, dodávala. Je to svědectví, že on nás nedělí na katolíky a protestanty, všichni jsme pro něho především křesťané. Jenže co je to platné, když naše panstvo to vidí jinak? Snad mne teď Barbora neopustí?

Musela vidět moje rozpaky i obavy; nejspíš se z výrazu mé tváře dalo číst stejně ne-li ještě lépe než z knihy.

„Nezapomněla jsem na slib, který jsem ti, Johanne, dala u oltáře,“ pohlédla na mne vážnýma očima a svýma něžnýma rukama lehce vzala mou hlavu do dlaní. „Odpusť, ale proto jsem si tě nebrala, abych kvůli tvé víře musela opustit domov a nechat v Gratzu všechno, co jsem zdědila po nebožtíku prvním muži. Nerada to připomínám, ale Lorentz byl jiný než ty. Pro tebe jsou na prvním místě zásady, velké pravdy, jež zastáváš. On by ale nikdy neudělal něco, co by nebylo dobré pro mne a pro Reginu. Dobře vím, jak často musel konat v rozporu se svými zásadami – ano i on je měl, Johanne – jen proto, aby neohrozil náš klid. Byl to příkladný muž,“ na okamžik se odmlčela a pak, zatímco jí ruce klesly do klína, pomalu dodala s důrazem na každém slově: „Kdyby mi ho Bůh nevzal, nikdy, a to ti opakuji, nikdy bych se nedočkala něčeho takového jako teď tady s tebou!“

„Barboro!“ žasl jsem. To, co právě pronesla, jsem pocítil jako výčitku, obvinění nebo dokonce jako sebelítost nad špatným rozhodnutím.

„Ještě před svatbou jsem tě prosila, abys konvertoval ke katolické víře. Ne pro sebe, ne proto, že bych pochybovala o Boží lásce a spravedlnosti, ale tušila jsem, že tvoje víra nás může přivést do neštěstí. Ne Bůh, ale lidé rozdělují svět… Ani nevíš, jak teď lituji, že jsem na tom důsledně netrvala. Láska k tobě mne uchlácholila, jen pro ni jsem skoro zapomněla, že jsi jinověrec, a ohrozila jsem tak svoje dítě. Regina nesmí trpět ani za tvou nezodpovědnost, ani za mou slepou lásku k tobě, Johanne. Snad by se ještě dalo něco dělat, třeba bys mohl…“

Co jsem to jenom spatřil v jejích očích? Zoufalou naději milující ženy, nebo strach z odmítnutí?

„Konvertovat?“ dopověděl jsem pomalu a to slovo na okamžik zůstalo mezi námi.

„Johanne, proboha tě prosím, zavrhni to luteránské kacířství! Jako katolík budeš moci zůstat.“ Poprvé, co jsme spolu, vyslovila ta hrozná slova odsuzující mou víru – luteránské kacířství.

„Mám snad zradit své přesvědčení, své přátele?“ téměř jsem ta slova vykřikl, ale ona mezitím odhodila přikrývku, vstala z postele a postavila se přede mne. Položila mi ruce na ramena a prudce mnou zatřásla.

„Johanne, prober se konečně! Zachraň se. Zachraň taky nás. Tady a teď chci od tebe slyšet jenom jedno – že se ještě dnes staneš katolíkem.“

Když svou žádost podobající se až příliš ultimátu vyslovila nahlas, nebyl jsem na něco takového připraven.

„A když to neudělám?!“ zeptal jsem se celkem zbytečně, protože jsem předem tušil, jaká bude Barbořina odpověď.

„Už jsem řekla. Když to neuděláš, odejdeš z Gratzu jen ty sám. Beze mne a Reginy.“

Bůh mne zkouší. Ale proč? Musí už teď vědět, jak se zachovám.

„Víš dobře, že nemohu.“

„Johanne,“ její hlas zazněl vemlouvavě, „to ti nezáleží na mně, na Regině ani na tom maličkém, které chovám pod srdcem? To nám všem chceš zničit život? Pochop už konečně, že nemá smysl trvat na nějakém svém přesvědčení; přináší to jenom útrapy. Jen se podívej kolem sebe. Všichni, kdo něco znamenají nebo chtějí v životě něčeho dosáhnout, jsou katolíky. Nestůj tedy proti proudu a chceš-li, zůstaň si protestantem ve svém nitru, ale navenek, alespoň navenek se přimkni k většině. Dva roky, pouhé dva roky jsme byli spolu šťastni. A já si tolik přála, aby to bylo na celý život! Přitom by, Johanne, stačilo tak málo. Proboha tě prosím, udělej, oč tě žádám.“

Objímal jsem svou ženu a cítil, jak se její vzdutý život zachvívá pláčem. Cítil jsem, jak ve mně stoupá ohromný příval něhy nebo snad soucitu, nevím, avšak ještě jsem se pokusil o odpor:

„Přej si cokoliv jiného, jenom tohle na mně nežádej,“ ale už vzápětí jsem chvatně šeptal do jejích vlasů: „Půjdu, ano, hned teď půjdu k arcivévodovi, poprosím ho o výjimku, o odklad, o cokoli,“ a současně jsem věděl, že lžu nejen jí, ale především sám sobě. On přece rozhodl a nikdy nepřipustí byť jednu jedinou výjimku.

Několikrát ještě vzlykla a pronesla tiše: „Myslíš, že bys mohl zůstat?“

„Zkusím to,“ odpověděl jsem.

Pokusil jsem se o úsměv na rozloučenou, ještě mezi dveřmi světnice jsem na okamžik zadoufal, že mne Barbora zavolá zpět, avšak nezbylo mi nic jiného, než abych vyšel z domu.

V ulicích už bylo plno lidí. Tvořili hloučky, ze všech stran se ozývaly rozčilené hlasy. Občas jsem zaslechl útržky hovorů svědčících o tom, že zpráva o arcivévodově rozhodnutí se mezitím stačila rychle roznést po městě, ale nevěnoval jsem jim pozornost stejně jako udiveným pohledům měšťanů, do kterých jsem cestou vrazil. Všichni mne znali a jen nemnozí litovali. Tak už to ve světě, co světem je, chodí. Neštěstí druhého v nás často nevzbuzuje soucit, ale škodolibou radost, neboť nám samotným se vyhnulo… Nepřipouštíme si, že Štěstěna se může obrátit a pak budeme my sami – nejspíš také marně – hledat útěchu a pomoc. Jak zvláštní jednání křesťana, jež je v protikladu ke Spasitelově všeobjímající oběti! Měl jsem se snad zastavit a vykřičet jim do tváří, že po učitelích se mohou dočkat vypovězení i ostatní evangelíci a židé? Možná, ale nevěřili by mi.

Spěchal jsem ke hradu Schlossbergu na strmém kopci nad městem, kde – jak jsem doufal – se můj nepříznivý osud opět zvrátí. Docela zbytečně jsem spěchal, mohl jsem jít pomalu, jen co noha nohu mine; takhle jsem čekal na přijetí snad celou věčnost. Slunce už dávno stálo za zenitem, když jsem byl konečně uveden k arcivévodovi.

***

FERDINAND ŠTÝRSKÝ BYL menší zavalité postavy a protáhlé tváře s podlouhlým masitým nosem, poněkud vystupující bradou, přizdobenou módní kozí bradkou. Zatímco oči působily tvrdě, ústa jako by se stále usmívala. Bylo to zdání, jemuž bych možná podlehl, kdybych arcivévodovu povahu neznal nejen podle jeho skutků, ale také z horoskopu, který jsem pro něho sestavoval ještě za života jeho otce.

Podle dvorské etikety jsem se s hlubokou úklonou zastavil krok ode dveří a čekal, až mi dá pokyn, abych přistoupil blíže a přednesl svou žádost. Přivřenýma očima jsem sledoval každé hnutí v jeho tváři. Také on mne zkoumal a otálením dával najevo svou nadřazenou moc. Když si myslel, že se mu dostatečně dlouho ukláním, pronesl polohlasem jakoby sám k sobě: „Matematik Johann Kepler,“ a pohodlněji se usadil v lenošce za velikým intarzovaným stolem. Mezi námi stál nejen tenhle obrovský kus nábytku, ale také propast myšlenek. „Přišel jsi prosit?“

Bezděčně jsem přikývl. Dlouhé čekání a způsob, jakým mne přijal, odvály všechny věty, jež jsem si pro tuto chvíli připravil. Zaplavil mne pocit marnosti. Proč jsem sem vůbec vážil cestu? Co jsem si od tohoto setkání sliboval?

„Rozumím ti,“ pronesl zase tím svým tichým hlasem. „Chtěl bys výjimku pro svou osobu, že?“

„Mám ženu a dítě, nemohu je uvrhnout na nejisté cesty vyhnanců,“ zadoufal jsem, že ho to obměkčí.

„Je mi jich líto,“ pronesl poněkud ironicky. „Jejich osud však máš ve svých rukou ty, ne já.“

Chtělo se mi vykřiknout, že já na rozdíl od něho nikoho nevyháním, ale raději jsem ta slova zase zapomněl. Roli prosebníka sluší pokora.

„Jsem učitel a mým posláním je předávat znalosti matematiky a umění rétoriky vědychtivým chlapcům. Matematika je věda přísně logická, nepřipouštějící abstrakci a vymykající se samoúčelným požadavkům jakékoliv doby,“ vzpomněl jsem si na část své předem připravené řeči, ale vzápětí mne přerušil:

„Chtěl jsi říci, že matematice je jedno, zda ten, kdo se jí věnuje, je katolík, nebo protestant, že? Přede mnou nemusíš pracně hledat slova, zahalující pravý smysl myšlenky. Klidně nazývej věci jejich pravými jmény. Bude se nám snáze hovořit, a kdo ví, třeba najdeme i řešení tvé velice choulostivé situace.“

„Na rozdíly ve víře jsem nepomyslel,“ odpověděl jsem a po chvíli jsem ještě dodal: „Když mluvím o matematice, mé myšlenky se jinde netoulají.“

Třebaže jsem pozorně hleděl na arcivévodu, nedokázal jsem určit, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Mátl mne ten zdánlivý úsměv, neustále se rozprostírající na jeho tváři. Opětovně mne zaplavil pocit marnosti a touha odejít z Ferdinandovy blízkosti.

„Jak si vedou katoličtí žáci?“ zeptal se přímo.

„Katoličtí žáci? Ti naši školu nenavštěvují,“ odpověděl jsem po pravdě. „Vyhýbají se jí, přestože tady přednášejí nejlepší učitelé, jaké ve své zemi máš, pane.“

„Divíš se tomu?“ zvýšil hlas a jeho pohled se náhle zakalil a ztvrdl.

„Nevím, proč je tomu tak,“ pokusil jsem se o vytáčku i za cenu, že mne bude považovat za člověka neznalého života.

„Však ty rozumíš, moc dobře mi rozumíš… Mistře Keplere, snad si nemyslíš, že bych mohl třeba jen na chvíli uvěřit, že jsi nepochopil, jak zhoubný vliv na prosté dětské duše může mít studium ve škole vedené samými protestanty?! Jen pověz, jak začíná každé vyučování?“

„Samozřejmě modlitbou ke Spasiteli.“

„Tak, modlitbou ke Spasiteli,“ opakoval zamyšleně. „To je dobře. Jistě je to některá z těch, jež doporučil Svatý otec?“

Mlčel jsem. Co říci na otázku, jejíž odpověď byla na první pohled zřejmá?

„Takže není!“ arcivévoda zvýšil hlas. „Ano, i tady hledej důvod toho, proč jsem tu vaši protestantskou školu, to hnízdo kacířských bludů, nechal uzavřít. Kdybych ji dál toleroval a pokud bych tím dovolil, aby do ní začali docházet také katoličtí žáci, protože mou toleranci by si jejich otcové mohli vykládat jako tichý souhlas a doporučení, pak by museli naslouchat vašemu rouhání. A nezůstalo by jen u toho; sami by ho ještě museli nahlas opakovat! Kdo ví, kam až může dosáhnout nestoudnost učitelů, kteří se jistě nerozpakují polemizovat ve svých hodinách s oficiálním církevním učením. Ale vraťme se k tvojí osobě, Johanne Keplere. – Tak ty bys rád zůstal v Gratzu, že?“ Zaznělo to z jeho úst téměř laskavě, tak přívětivě, až jsem na okamžik uvěřil, že on, arcivévoda Ferdinand Štýrský, může učinit zázrak.

„Nevím, kam bych šel. Tady jsem doma.“

„Doma jsi v Magstadtu ve Württembersku, pokud vím. Není nic snazšího než se tam zase vrátit. Budeš mezi svými – dokonce i ve víře.“

Překvapilo mne, jak dobře je informován; jistě si o každém z nás už dávno nechal zjistit vše, co jen bylo možné.

„Domov nemusí být pouze tam, kde se člověk narodil,“ řekl jsem. „Někdy se dokonce stává, že na něj rád zapomene. O to více si pak váží domova nového. Jako já toho v Gratzu.“

Snad se mu poslední věta zalíbila, neboť povzbudivě řekl: „Nuže, pak v něm zůstaň.“

Vzhlédl jsem k arcivévodovi; jen nepatrnou chvíli mi však ponechal naději, aby mne vzápětí uvedl do reality: „Stačí, když konvertuješ, když se staneš katolíkem. Přece sám víš, že pokud to uděláš, nebudeš první, kdo se tak rozhodl.“

„To nemohu učinit!“

„Snad nemáš strach?“ zaznělo z jeho úst falešným tónem neskrývaného posměšku. „Neboj se, není to nic obtížného, stačí, když vykonáš příslušný obřad v kostele k tomu určeném. A jestliže ti záleží na tom, aby se o tvém kroku tví souvěrci nic nedozvěděli, dá se to zařídit docela tajně… Vyhneš se tak mnoha nepříjemnostem a sám brzy poznáš, že jsi udělal dobře, když ses zařídil podle mé rady.“

„Ne, to nemohu učinit!“ opakoval jsem.

Asi nepočítal s opakovaným odmítnutím. Rychle zamrkal svými téměř bezbarvými řasami a já měl v té chvíli pocit, že mu dlužím vysvětlení.

„Víra se nedá vysvléci spolu se zašpiněným šatem. Zůstává v nás, skryta v našem srdci. Stokrát, tisíckrát se člověk může navenek zaklínat tím, že se změnil, tvrdit, že zavrhl víru, kterou kdosi označil za nepravou, ale tehdy bude stokrát, tisíckrát lhát sobě i druhým. To, v co jsme kdy věřili, ulpívá v každém z nás už navěky, ať si to přiznáváme nebo ne. Nedokázal bych se přetvařovat.“

„Přetvařovat?“ Asi mi nerozuměl.

„Co jiného než přetvářka by bylo, kdybych konvertoval? Neučinil bych tak z přesvědčení, ale ze strachu. Navenek katolík, uvnitř bych ale stále zůstával utrakvistou. Ztratil bych úctu sám před sebou. Jak bych si mohl myslet, že si ji získám u druhých?“

Hlasitě se rozesmál: „Tak tobě jde o sebeúctu! Věru, vzácné to zboží! Tak vzácné, že pro něj nenajdeš kupce. O cosi tak pomíjivého a bezcenného nikde nestojí! Pro něco takového chceš obětovat své postavení a možná i život? Probuď se ze snu, Mistře, život je o něčem docela jiném.“

„Možná že je o něčem jiném, nevím. Jsem matematik. A taky hvězdář, třebaže pro své slabé oči hledím na noční oblohu velice málo. I tak ale vím, že hvězdy jsou na svých místech od nepaměti. Nekupčí s nimi mezi sebou jen proto, že některé z míst by se mohlo zdát v daném okamžiku lepší než to, které zaujímají. V té jejich stálosti je jistota také pro nás. Odpusť, pane, ale už jsem řekl: Nemohu zradit svou víru, Boha ani své přátele.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš. Pak pro tebe ani já nemohu nic udělat. Výjimky neexistují.“

Pohyb rukou, kterým uzavřel rozhovor, znamenal konec mých nadějí. Teprve v té chvíli jsem pochopil svou novou situaci: Už nejsem učitelem na gymnáziu v Gratzu. Jsem Johannes Kepler, vyhnanec.

Ještě dříve, než jsem stanul ve dveřích, zdvihl jsem hlavu, narovnal se v ramenou a hrdě přijal svůj osud. Když jsem vešel do svého domu, vykročil mi od stolu v ústrety Wolfgang Hahn, učitel latiny, a podával mi ruku k přátelskému stisku.

„Tak jak?“ zeptal se, sotva jsme se objali. „Říkala Barbora, že jsi u arcivévody.“

Rezignovaný pohyb rukou byl výmluvnější než slova. Usedli jsme spolu ke stolu, zatímco Barbora už přinášela hrnky horkého lipového čaje. Regina se mi usadila na klíně a upřela na mne své velké, jako chrpy modré oči.

„Předpokládal jsem, že je to zbytečná cesta,“ řekl Wolfgang. „Přesto pověz – jak jen jsi mohl… Takhle se před Ferdinandem ponižovat?“

Přítel Hahn tedy nesouhlasil a už předem odsoudil, co jsem udělal z lásky a ze zodpovědnosti k rodině. Kdybych byl svobodný tak jako on, možná bych se na svět díval jeho očima, kdo ví? Teď jsem v situaci, kdy se musím pokusit vysvětlit mu zdánlivě nevysvětlitelné. Dokáže to ale vůbec pochopit?

„Nebylo to pro mne lehké, věř. Pro sebe samotného bych to neučinil. Znáš mne, a tedy víš, že bych bez reptání přijal svůj kříž a odešel, ale mám rodinu. Barbora má pravdu, když říká, že nemám právo uvrhnout ji do nejistoty vyhnanství, aniž bych se nepokusil něco udělat pro zmírnění nepříznivého osudu, který má sdílet spolu se mnou. Ne, Wolfgangu, nelituji ničeho, co jsem udělal pro svou ženu a dceru, co jsem učinil i pro to maličké, které se má teprve narodit.“

„Snad ti rozumím, ale uvaž, Johanne, pokořil ses před katolíkem, před nepřítelem!“

„Kdepak, ničemu nerozumíš a dej Bůh, abys nikdy nebyl postaven před podobnou volbu. Ty pořád ještě můžeš mluvit o zásadách. Ty se jimi dokonce můžeš ve svém životě řídit, protože nemáš zodpovědnost k nikomu jinému než k sobě samému. Ale mnoho věcí vidíš jinak, když jednáš za vlastní rodinu, za nejdražší bytosti, které na světě máš. Tehdy jdou stranou všechny ušlechtilé zásady, zapomeneš třeba i na svou lidskou důstojnost a pokoříš se.“

Ucítil jsem na rameni Barbořinu ruku a já ten dotek chápal jako omluvu za ranní nedorozumění. Pootočil jsem se ke své ženě a volnou rukou ji k sobě lehce přivinul. Wolfgang na mne hleděl přes stůl a svůj hrnek, z něhož pomalu upíjel horký čaj.

„Řekni, co ti za to arcivévoda slíbil? Přece ses před ním pokořil,“ sledoval Wolfgang neustále svou utkvělou představu a snad vůbec nevnímal, co jsem řekl. „Nabídl ti snad, že tady můžeš zůstat – a třeba i to, že budeš dál učit?“

„Ano, za jistých podmínek bych mohl zůstat.“

„Zůstat? Tak přece!“

„Nezeptáš se, jaká je ta arcivévodova podmínka?“

„Tedy jaká? Mluv!“

„Stejná, jakou mají i ostatní místní luteráni. Kdybych konvertoval, změnil víru, nemusel bych opustit Gratz.“

Asi byl poněkud zklamán, snad čekal, že mi Ferdinand dal nějaký lákavý slib, přesto se spěšně otázal: „Přijal jsi?!“

Zavrtěl jsem hlavou ještě dříve, než jsem odpověděl: „Přestože jsem si uvědomoval všechno, co jsem ti před chvílí řekl, odmítl jsem. Nesnížil jsem se tak, abych si musel sám sebe přestat vážit.“

Sotva jsem tohle řekl, ucítil jsem, jak se Barbořina ruka na mém rameni zachvěla. Hahn rozšířil údivem oči a okamžik se mi zdálo, jako by mu zrudly tváře vzrušením.

„Odpusť, soudil jsem tě příliš tvrdě, aniž bych znal souvislosti. Teď vím, že z nás všech podrobil Bůh právě tebe nejtěžší zkoušce,“ začal se omlouvat. „Neměl jsem právo…“

Učinil jsem rukou odmítavé gesto. „Není proč se omlouvat. Nastal čas zkoušek a pochyb. Máš tedy právo zapochybovat o mně, stejně jako o každém druhém. Raději pověz, proč jsi k nám vlastně zavítal. Abys zvěděl o výsledku mé cesty k arcivévodovi, to jistě nebylo, vždyť jsi o ní nevěděl.“

„Pravda, proč jsem vlastně za tebou přišel,“ třel si Wolfgang čelo v náhlých rozpacích. „Zatímco jsi byl u arcivévody Ferdinanda, my ostatní jsme se setkali ve škole, abychom se domluvili na odchodu do exilu. Nu, nebylo to smutné rozvažování, až příliš často se hovořilo o všem jiném než o tom, kvůli čemu jsme se sešli, takže jsme zatím jednotní jen v tom, že se na cestu vydáme společně zítra o šesté hodině ranní. Po večerní modlitbě se ještě chceme domluvit na tom, kam se vlastně vydáme. Myslíme si, že bys s Barborou a Reginou měl jít s námi, na větší houf si snad lapkové netroufnou.“

„Je to rozumné, stejně jako to, že jste vybrali čas, kdy ještě není celé město na nohou. Není třeba dělat katolíkům radost.“

„Johann odchází sám,“ vmísila se do rozmluvy Barbora. Její rozhodnutí se tedy nezměnilo. Jak jsem byl pošetilý! Doufal jsem, že půjde se mnou, je přece moje žena. Opatrně jsem spustil Reginu na zem a pak už jsme si s Barborou stáli tváří v tvář a já se snažil číst v jejích očích.

„Ano, Johanne, bude to tak lepší,“ řekla rozhodně.

„Proč?“

„Slíbila jsem ti před Bohem věrnost a svůj slib neporuším. Ale mám dítě a teď, když čekám další maličké, nemohu jít s tebou do vyhnanství. Zůstanu tady, dokud si pro nás nepošleš. Věřím ti, protože ty si jistě dokážeš znovu najít své místo v životě. Teprve pak přijde čas, kdy prodám dům a pole. Na nic z toho nemá arcivévoda právo, to mi nemůže zkonfiskovat. Jsem přece katolička! Ano, všechno to tady prodám, však budeme potřebovat peníze do začátku.“

Objal jsem ji. Pevně. Tak pevně, jak jen jsem mohl vzhledem k jejímu stavu. Barbora je báječná, moudrá žena.

Wolfgang na nás hleděl pln úžasu a pak, jako by procitl ze snu, náhle vstal a kvapně se loučil. Mezi dveřmi připomněl: „Tedy nezapomeň, odcházíme ráno v šest. Kdybys náhodou chtěl jít spolu s ostatními.“

Nechci. Tak strašně moc nechci, a přesto musím.

„Večer přijdu,“ rozhodl jsem se, podal Wolfgangovi pravici a pomalu za ním zavřel dveře.

Až do této chvíle jsem se nezabýval otázkou, kam vlastně půjdu. Mám se snad vrátit do rodného Württemberska? Tam je náboženský klid, mezi lidem převažují luteráni.

Ale je tam taky moje matka Kateřina Guldemannová. Kdepak, po setkání s ní netoužím ani trochu a bylo by mi nemilé, kdybych s ní byl znovu spojován. Vyhovuje mi, že mnozí, jak doufám, zapomněli. Nač jitřit staré rány, není třeba vyvolávat zlé vzpomínky. Bože, kam jenom půjdu?

Už dávno byla venku tma, když jsme se v mihotavé záři několika svící sesedli kolem jednoho stolu v naší škole. Třebaže jsme se snažili vypadat klidně, dobře vím, že to bylo pouhé zdání. Mysl každého ovládalo jediné slovo – vyhnanství.

„Vlastně jsme ještě dopadli dobře,“ přerušil stísněné mlčení Konrád Weil. „Naši bratři v Paříži na tom byli hůř.“

„Kdo může říci, zda je snadnější zemřít pro víru, nebo žít v neustálém strachu z příštích dnů?“ odpověděl otázkou Gerhard Knopf. Byl z nás nejstarší a vlasy mu už před dlouhým časem prokvetly stříbrnými nitkami a tváře rozryly hluboké brázdy vrásek.

„Pokud žijeme, tak pořád ještě máme naději,“ nesouhlasil Wolfgang Hahn.

„K čemu je naděje?“ mávl Knopf rezignovaně rukou. „Plahočíme se světem jenom proto, abychom někde složili své kosti. A až je jednou přikryje hlína, bude docela jedno, jestli jsme se obětovali pro víru, nebo se jí při prvním protivenství vzdali. Svět půjde dál svou cestou, lhostejný vůči naší bolesti, nesplněným snům a zrazeným ideálům. Přejde několik let a ti, co nastoupí na naše místo, ani nepochopí velikost naší oběti a možná jim bude k smíchu veškeré naše snažení.“

„Pokud si tohle myslíš, pak tady můžeš klidně zůstat!“ zvolal podrážděně Konrád Weil. „O tu hromádku hlíny se ti jistě brzy někdo postará, třeba právě arcivévoda Ferdinand.“

„Knopfovi není o nic méně těžko než nám,“ obrátil jsem se na Weila. Naklonil jsem se až k němu a zašeptal mu do ucha: „Měj trochu úcty ke stáří. Ve svém věku by měl nárok na klid, a třebaže si dokáže představit, jaké útrapy ho na cestách vyhnanců mohou čekat, odhodlal se jít s námi. Nezradil své přesvědčení, nevzdal se víry pro své pohodlí. Jestliže teď zapochyboval o správnosti svého rozhodnutí, může za to jen slabost těla, ne však slabost ducha!“

„Celý život jsem pracoval na velkém spisu, na syntéze filozofických učení od antiky po dnešek,“ pokračoval zamyšleně Knopf. „Přátelé, chtěl jsem dát lidstvu dílo, které by ho povzneslo, ukázalo mu cestu k lepšímu a spravedlivějšímu světu, které by ho upozornilo na omyly, jakých jsme se my lidé až dosud dopustili, ale podlým rozhodnutím člověka opojeného mocí se tak nestane. Dokončil jsem zatím dvanáct svazků a teď je musím nechat tady. Už mi nezbývá tolik času, abych to všechno sepsal znovu. Je to hrozné, hrozné… Žil jsem zbytečně…“ Poslední slova už nedokázala potlačit jeho zoufalství nad zmařenou prací a životem.

„Zabavili ti snad tvůj rukopis?“ zeptal jsem se.

„To ne, naštěstí ne, ale je to stejné, jako kdyby ho spálili někde na hranici.“ Pak dodal tiše: „Nemohu ho vzít na tak dalekou cestu. Neunesu ho.“

„Snad bychom ti mohli pomoci,“ nabídl Fridrich Löw. „Čtyři z nás jsou mladí, když každý vezme tři tvé knihy, zachráníš je. Tvé životní dílo přece stojí za trochu nepohodlí.“

Souhlasně jsme přitakali.

„Kam vlastně půjdeme?“ vyslovil jsem nahlas otázku, kvůli které jsme se tady sešli.

„Myslím, že nejlepší by byl Frankfurt nad Mohanem. Je tam bezpečno,“ soudil Konrád Weil.

„Tam je bezpečno asi stejně jako tady,“ namítl jsem.

Přátelé ke mně otočili hlavy v němé otázce. Řekl jsem přece á, ale oni by rádi slyšeli i to pověstné bé. Jenže k tomu mi už Konrád Weil nedal příležitost:

„Je to přece protestantské město. Tam nás přijmou jako mučedníky víry,“ trval na svém. Jenže tím mi – snad nevědomky – dal do rukou silný protiargument.

„Jako mučedníky víry, říkáš? Slyšel jsi někdy něco o inkvizici?“ zeptal jsem se.

„Kdo by o ní neslyšel? Lidé po celé Evropě z ní mají strach a jenom díky ní si katolíci leckde ještě udržují svoji moc. Nebýt inkvizice, Evropa by už dávno vyznávala jen a pouze naši protestantskou víru! – Co to ale má společného s cílem naší cesty?“

„Jaká to naivita!“ zvolal Knopf a zavrtěl hlavou. On totiž bystře pochopil, kam jsem zamířil se svou poznámkou o inkvizici. „Konráde, vy asi nevíte, že svou vlastní inkvizici mají také frankfurtští evangelíci.“ Vzápětí se obrátil ke všem ostatním: „A věřte mi, přátelé, evangelická inkvizice si s tou katolickou v krutosti rozhodně nezadá! Říká se také, že jen v několika posledních letech zahynulo v ohni na hranicích mnohem více lidí odsouzených protestantskými soudy, než jich dokázali popravit katolíci za poslední dvě století. Třebaže je to k nevíře, bojím se, že tohle tvrzení není příliš vzdáleno pravdě. Jestliže se rozhodnete pro Frankfurt, tak už teď si můžete předplatit zádušní mši.“

„Je-li tomu tak, potom se Evropa zbláznila,“ vydechl zdrceně Konrád Weil. „Myslel jsem… Doufal jsem, že klid a bezpečí na nás čeká právě a jedině tam, ve Frankfurtu.“

„Nerad bych ti bral tvé nadšení,“ obrátil se k němu Knopf. „Žiji už dost dlouho, více než sedm křížků Pán dosud složil na má bedra, mnohé jsem viděl a něco z toho pochopil. Věz tedy, že žádná moc na světě se dobrovolně nevzdá nadvlády nad lidmi. Aby se udržela, k tomu jsou jí dobré všechny prostředky. Chceš snad vědět, proč ve Frankfurtu hoří hranice, proč jsou vězení plná nevinně odsouzených? Je to proto, že zdejší evangelická moc je mladá, ale o to zuřivější. Teprve si musí upevnit svou nadvládu nad lidmi. Je přesvědčená, že se toho nedá dosáhnout jinak než strachem. Je to zákonité, bohužel. Jinak tomu nebylo, když se římští císaři bránili pronikajícímu křesťanství, a všechno se opakovalo, když se křesťané stali pány Říma, a dokonce i tehdy, když si začali podmaňovat Evropu.“

„Kam tedy jít?“ zazněla otázka plná beznaděje. Pronesl ji Fridrich Löw.

„Nevím, jak se rozhodne jeden každý z vás,“ řekl pomalu Knopf, „ale já dávám přednost Praze.“

„Praze?“ vydechl nevěřícně Wolfgang Hahn. „Proč chceš jít právě do Prahy? Omrzel tě snad život? Pokud ano, pak zůstaň tady a ušetříš si strasti cestování. Nevidím rozdíl mezi Prahou a Gratzem, krom jejich velikosti. Císař Rudolf je přece katolík. Je to stejný Habsburk jako zdejší arcivévoda. Copak je možné prchat před Ferdinandem k Jeho katolickému Veličenstvu?“

„Císař je umírněný katolík,“ připomněl jsem.

„Umírněný katolík, říkáš?“ podivil se Wolfgang, Jaký je v tomhle rozdíl?“

„Alespoň takový, že v Praze nemá inkvizice moc, jakou by si přála, a dosud tam nevzplála ani jedna jediná hranice. Prý je tam pořád ještě náboženská svoboda. Slyšel jsem, a nemám důvod tomu nevěřit, že katolíci a protestanti v Čechách spolu žijí ve shodě už dobrá dvě staletí.“

„To není možné!“ nevěřil Konrád Weil.

„Jak by nebylo?“ vzal si slovo stařičký Gerhard Knopf. „Ve svých filozofických knihách jsem věnoval hodně pozornosti také myšlenkám Jana Husa, českého náboženského reformátora, kterého pro jeho názory katolická inkvizice upálila. Ano, upálila ho, protože své myšlenky hájil až do konce, neustoupil od nich, on nezběhl, nekonvertoval. Byl jsem překvapen hloubkou jeho úvah, které jsou tolik současné, třebaže je vyslovil a sepsal na začátku patnáctého století. Myšlenky mrtvého Jana Husa vyvolaly mnoho let trvající války o čistotu církve. Kolik jen křížových výprav vyslal císař společně s Římem proti Čechům a všechny je Husovi přívrženci rozprášili. Řím nakonec musel ustoupit a Češi si své nové náboženství uhájili. Přátelé, řeknu vám, že skutečným základem protestantismu není Lutherovo, ale Husovo učení, třebaže se dnes říká něco jiného. Co ale má pro nás opravdový význam, to je skutečnost, že v Čechách se po husitských válkách naučily žít vedle sebe dva zcela odlišné proudy křesťanství. Tam a jenom tam by měly nyní vést naše kroky.“

Chvíli jsme se dívali jeden na druhého a kývnutím jsme dali najevo souhlas. Směr naší cesty byl jasný, jenom jsme nevěděli, co nás čeká na jejím konci.

RÁNO BYLO KALNÉ, ulicemi se proháněl studený vítr a obloha slibovala déšť zvěstující konec babího léta a předčasný příchod podzimu s jeho plískanicemi, když jsme s Barborou a Reginou vycházeli z domu. Malá mne držela za ruku, celou cestou k městské bráně se mne na cosi vyptávala a já jí roztržitě odpovídal. Mé myšlenky byly temnější než obloha nad našimi hlavami.

Když jsme došli k bráně, právě se otevírala sedlákům z okolních vsí, kteří přicházeli s vozíky naloženými zeleninou nebo pytli plnými ještě nesemletého obilí, na provazech přiváděli kravky a vzpouzející se čuníky. V tom ruchu se skupinka vypovězenců odcházejících do exilu snadno ztratí bez povšimnutí. Spatřil jsem Wolfganga Hahna, rozmlouvajícího s Fridrichem Löwem a Konrádem Weilem, kousek opodál přešlapoval na místě Gerhard Knopf s prošedivělou hlavou, skloněnou nejen věkem, ale i bolestným ponížením.

Políbil jsem Barboru a zašeptal jí do ucha: „Dávej pozor na Reginu. A hlavně na sebe. Bude mi bez vás těžko, ale hned jak dorazíme do Prahy, ozvu se ti.“

„Tatínku, proč od nás odcházíš? Ty nás už nemáš rád?“ vyslovila Regina otázku, která ji nejspíš trápila celou cestu, a pěstičkami si rozmazávala po tváři slzičky.

„Jak jsi na něco takového vůbec přišla?“ sklonil jsem se k děvčátku. „Přece víš, že ty a maminka jste celý můj svět. Teď musím odejít, moje malá, ale neboj se, zase se uvidíme. Věř mi, nebude to dlouho trvat a přijdete s maminkou za mnou,“ říkal jsem konejšivě a hladil ji po vlasech.

Přátelé se mezitím propletli mezi vozíky a zvířaty a vyšli z města. Šli pomalu, abych se k nim mohl snáz připojit. Wolfgang se co chvíli otáčel a několikrát mi pokynul rukou a já v tom gestu vycítil netrpělivost.

„Tak už běž,“ řekla Barbora, „ať na tebe nemusí čekat.“ Do ruky mi vtiskla raneček s jídlem pro nejbližší čas. Chtěla, abych si ve vzpomínkách odnášel její podobu nezkalenou slzami a nejspíš jenom proto vynutila na tváři umělý úsměv. Průchod zadržovaným slzám může dát, až dozní mé kroky pod klenbou městské brány. Je statečná, pomyslel jsem si, možná mnohem statečnější než já. Ještě jednou jsem ji pohladil po tváři a spěšně se odvrátil. Loučení je vždycky těžké. Jen Bůh ví, zda není navždy.

Nevzpomínám si, jak dlouho jsme šli mlčky. Každý z nás v Gratzu něco zanechal. Já ženu před slehnutím a dítě, Knopf dobrého půl století života, Wolfgang Hahn svou první lásku, Fridrich Löw patricijský dům na náměstí a Konrád Weil nejnadanějšího žáka, jakého kdy měl.

Když jsem se konečně obrátil, spatřil jsem už jen kus hradeb v sevření horského údolí a nad nimi několik štíhlých kostelních věží zabodnutých do mraky pokryté oblohy.

Už odpoledne začalo pršet a déšť jako by si umínil, že bude naším stálým průvodcem. Byli jsme celí mokří a prochladlí, ale v lesích se nebylo kam schovat před všudypřítomnými proudy vody. Ještě že jsme pokaždé našli na noc střechu nad hlavou; jednou ve venkovské chalupě, jindy v chlívku společně s kozou a vepřem. Jen jsme trochu pookřáli, už nás čekala další cesta a nepřestávající déšť.

Tak jsme putovali týden. S každým dalším dnem jsme byli unavenější a museli jsme častěji a déle odpočívat. Řeka Mur, jejíž tok jsme sledovali, se klikatila alpským údolím a nejen břehy, ale také její koryto bylo plné balvanů. V duchu jsem obdivoval stařičkého Knopfa, který si ani jednou nepostěžoval na útrapy cesty a stále s námi držel krok. Naštěstí pro nás se mraky začaly protrhávat, až z nich nesměle vysvitlo podzimní slunce. Ale to už jsme za sebou měli Bruck a údolím říčky Mur jsme směřovali ke Kapfenbergu. Horský terén neustále stoupal, častokrát jsme museli obcházet balvany, nakupené téměř přes celou šířku údolí. Snad jsme přece jenom měli zvolit méně obtížnou cestu po proudu řeky Mur. Sotva jsem si tohle uvědomil, v duchu jsem se peskoval za takový nápad. Za pohodlí bychom zaplatili nebezpečím stokrát větším, než jsou balvany spadlé z horských vrcholků. Neboť v nížině, rovné jako stůl, bychom se nikde neskryli před vysunutými hlídkami Turků. V lepším případě by nás čekalo zajetí a život v otroctví, v tom horším – raději ani nedomýšlet…

Jednoho dne jsme navečer uviděli světlo samoty a vydali se k ní. Hrbáč, který nám otevřel, na nás pohlížel s neskrývanou nedůvěrou. Pět mužů zacákaných bahnem až nad kolena rozhodně nevypadalo na někdejší učitele. S bručením a očividnou neochotou nám nakonec vykázal místo v jednom rohu své chalupy. Sotva jsme chvatně snědli krajíc chleba a vypili žejdlík mléka, jež nám hospodyně z útrpnosti přinesla, ulehli jsme jeden vedle druhého a v okamžení usnuli.

Všude už byla dávno tma, když mne probudil jakýsi zvuk. V té chvíli mezi spánkem a bděním jsem se chtěl obrátit na druhý bok, ale neučinil jsem tak. Zaslechl jsem totiž chvatně šeptaná slova, jež mne nabádala ke zvýšené opatrnosti: „…však jsou to jen otrhanci, ti nic nemají.“

„Každý něco má!“ odporoval kdosi.

„Dobře jsem se díval, říkám ti, nic nemají!“

„A co ty batohy?“

Na okamžik zavládlo ticho, muži zřejmě o něčem rozvažovali.

„Řekni Slepci, že tihle opravdu nic nemají,“ rozeznal jsem hrbáčův hlas.

Ten druhý se zřejmě nedal tak snadno přesvědčit. Poznal jsem to podle tónu, jakým polohlasně pronesl: „Uvidíme ráno.“

Tiše vrzly dveře ve veřejích a pak nastalo ticho.

Když jsem se ráno probudil, nevěděl jsem, zda se mi to všechno jenom zdálo, nebo jsem se vskutku stal svědkem rozhovoru, jenž měl před námi zůstat utajen, ale přesto jsem svým druhům zašeptal, aby se měli na pozoru a přesvědčili se, že jejich dýky jsou pohotově na svém místě. Ani se neoptali, proč přicházím s varováním, pouze mlčky přikývli a nenápadně sáhli po skrytých zbraních.

Byli jsme ale tak unaveni, že na další cestu jsme se vydali až krátce před polednem. Od hospodáře jsme se dozvěděli, že jsme nedaleko Kindbergu. Po téhle zprávě jsme se začali smát a objímat. Musel nás považovat za skupinu bláznů (a taky se na nás tak díval!), protože smích žádného z nás dlouho neopouštěl. Nemohl přece vědět, že naše radost pramení z vědomí, jak velkému nebezpečí jsme unikli. Živote, ať už jsi, jaký jsi, stojíš za to!

Toho dne jsme šli mnohem pomaleji než kdykoliv dříve. Únava dolehla na každého z nás, nejvíce však na stařičkého Knopfa, který za naší skupinou, třebaže se ve srovnání s prvními dny cesty už vlekla asi stejně jako zdecimovaná armáda vracející se z prohrané bitvy, už permanentně zůstával pozadu. Občas jsme se proto zastavili a počkali na něho, aby nás došel, a chvíli jsme ho pak nechali vydechnout. Beze slova pokaždé usedl na nějaký kámen nebo povalený kmen stromu a těžce oddychoval. V jeho pohledu jsem zaznamenal vděčnost. S každým dalším dnem naší cesty jsem si ho víc a více vážil pro jeho statečnost a stálost ve víře. Věděl, že je starý a že cesta, která ho čeká, může být jeho cestou poslední. Přesto se rozhodl odejít s námi a snášet všechna protivenství osudu až do konce.

Nešli jsme snad ještě ani hodinu, když jsem zaslechl Knopfův výkřik. Zřejmě zakopl o nějaký kámen a upadl. Otočil jsem se a skutečně jsem stařičkého profesora spatřil na zemi. Rozeběhl jsem se k němu, abych mu pomohl vstát, a současně jsem v duchu prosil Boha, aby Knopf nebyl zraněn; na něco takového jsme nebyli připraveni. Když mi k němu zbývaly tři nebo čtyři dlouhé kroky, ucítil jsem v lýtku bolest tak silnou, že jsem se jen s největším přemáháním udržel na nohou. Tu bolest způsobil kámen, který po mně kdosi hodil. Tak už je to tady, přece jen to nebyl sen! Vrhl jsem se k zemi a ještě vykřikl varování na své přátele. Snad mne následovali a splynuli se zemí, nevím. Zatímco jsem ležel, opatrně jsem vytáhl dýku ukrytou pod pláštěm. Útočníci, ať už je to kdokoliv, jistě nezůstanou skrytí věčně, a až si ke mně přijdou pro svou kořist, budu se bránit. Jak dlouho trval čas vzájemného čekání, netuším, ale pojednou jsem koutkem oka zaznamenal pohyb; naši nepřátelé si zřejmě mysleli, že jejich kamenování mělo úspěch, a opustili své úkryty v hustém křoví. Jeden po druhém se rozeběhli k nám. Ke mně se hnal jakýsi dlouhán s přeraženým nosem. Ležel jsem dál bez hnutí a čekal, až se přiblíží. Byl si jistý, že nenarazí na odpor, a jeho oči se proto rozšířily údivem, když mu můj nůž prořízl hrdlo a ukončil tak jeho proklatý život. Zcela zbytečně se ještě pokusil nadechnout a hlava se mu zvrátila do strany.

Ohlédl jsem se do míst, kde před chvílí upadl Knopf. Nad ním se skláněl ramenatý muž s červenou kápí na hlavě a chtivě sahal po jeho batohu. Kdyby tušil, že je v něm pouze část rukopisu Knopfovy knihy… Skokem jsem byl u něho a rázným úderem ho složil k zemi. Zařval vzteky, avšak v okamžení opět stál na nohách a hnal se po mně. V jeho ruce se objevil dlouhý nůž s úzkou oboustrannou čepelí. To je můj konec, proběhlo mi myslí, ale v té chvíli se stal zázrak. Můj protivník se skácel s rozpolcenou lebkou k zemi, do které se rychle vsakovala jeho krev. Vzhlédl jsem směrem, odkud přišla nenadálá pomoc. Na koni tam seděl jezdec v barvách štýrského arcivévody Ferdinanda s taseným mečem. Kde se tady vzal?

Byl to jeho příchod, co rozhodlo. Zbývající lapkové vzali nohy na ramena a hleděli zmizet v hustém lese, kde zřejmě byli jako doma. Nevěděli jsme, máme-li nenadálému ochránci poděkovat, či zda jeho přítomnost je pro nás předznamenáním dalších útrap. A tak jsme tu nerozhodně stáli a hleděli na něho a na druhého koně, uvázaného k sedlu.

„Zdá se, že jste se právě dostali do potíží,“ řekl hlubokým hlasem.

„To ano,“ souhlasil Konrád Weil. „Ale dokázali bychom si s nimi sami poradit,“ dodal hrdě. To barvy štýrského arcivévody ho popudily.

Jezdec s uznáním pohlédl na dvě chladnoucí mrtvoly lapků v naší blízkosti. „O tom nepochybuji! Zdá se, že se pro tohle nečestné řemeslo rozhodli teprve nedávno. Jen se podívejte, jak byli vyzbrojeni. S kamením a klacky v rukách se nedá ulovit ani zvěř,“ konstatoval s pohrdáním.

„I tak děkujeme. Především já jsem ti zavázán,“ poděkoval jsem a takřka ve stejné chvíli pohlédl na muže, jehož život skončil pod mým nožem. Necítil jsem k němu nenávist, ale lítost a možná i trochu pochopení. Kdo ví, jaká bída nebo lidská nespravedlnost ho dohnala na cestu násilí.

Jezdec odmítavě mávl rukou. „To nestojí za řeč. Lidé si přece mají v nouzi pomáhat. Je to zásada, jakou mne učil otec, a jestliže se na mne v tuhle chvíli díval z nebes, pak měl jistě radost, že jsem na jeho ponaučení nezapomněl. Jste dlouho na cestách?“ změnil téma hovoru.

„Dost dlouho,“ připustil Knopf. Nemohl ani odpovědět jinak, však naše zašpiněné obleky a zpustošené, řadu dní neholené tváře hovořily samy za sebe.

„Pak mi třeba pomůžete,“ a muž na koni se k nám trochu sklonil.

Nikdo z nás mu neodpověděl ani slovem, a tak pokračoval: „Hledám nějakého Johanna Keplera. Prý je to učitel. Nepotkali jste ho? Měl by prý jít stejnou cestou jako vy.“

Přešlápl jsem z nohy na nohu a v hrdle mi vyschlo tak, že jsem nemohl vypravit slovo. Jen nohy mne poslechly, a tak jsem postoupil o krok k jezdci.

„Já jsem Johann Kepler,“ řekl jsem po chvíli a doufal jsem, že můj hlas zazněl dostatečně pevně. Bože, proč mne tak zkoušíš, pomyslel jsem si. Zachováš mne při životě, jen abys mne vzápětí potrestal? Čím jsem se provinil?

„To jsi ty?“ ozval se s neskrývanou úlevou v hlase. „Pak rychle nasedej, jedeme zpátky!“

„Proč?“ zeptal se za všechny Gerhard Knopf, který tím jediným slůvkem dal najevo své obavy o můj život. On mne bude bránit i za cenu svého života, to zase mně říkaly jeho oči. Snad se přidají i ostatní.

„Dostal jsem rozkaz přivézt ho zpět do Gratzu. Pánů není třeba se vyptávat, nemají to rádi.“ Jezdec se z výšky koňského hřbetu díval na nás dole a bylo vidět, že nejspíš řekl všechno, co ví.

„Stalo se snad něco se ženou? Nebo s Reginou?“ vyslovil jsem přesto své obavy.

Muž poplácal koně po krku, aby ho uklidnil, a řekl: „O tom nic nevím. Mohu ti říci jen tolik, že mi arcivévoda Ferdinand přikázal, abych tě k němu co nejspěšněji přivezl. Mezi námi, vypadal dost rozhněvaně. Copak jsi mu udělal?“ otázal se důvěrně.

„Spíš by ses měl zeptat, co udělal on nám!“ ozval se Fridrich Löw.

„Nevím, jaký zájem může mít arcivévoda na chudých lidech, ale budiž, tak povídej, co spolu máte za při.“

„Za při?“ opakoval Löw trpce. „To není pře, ale jeho zvůle! Zakázal nám dělat naši práci. Nejdřív jsme museli přerušit výuku chlapců toužících po vzdělání, ale Ferdinandovi to zřejmě nestačilo, a tak nás ještě vypověděl ze země.“

„To že udělal?“ Okamžik nevěřícně kroutil hlavou, než mu to všechno došlo: „Takže vy jste tedy exulanti, protestanti?! Zatraceně, to jsem zase jednou dostal nevděčný úkol!“

Odvázal druhého koně od sedla, a zatímco držel jeho uzdu, vybídl mne, abych na něj vsedl. „A nepokoušej se upláchnout!“ dodal skoro výhrůžně.

Jaké bych měl šance, kdybych teď vsadil na útěk? Snad bych doběhl k houští dřív, než by mne dostihl, ale dost možná, že jeho kůň by byl rychlejší. Co pak? I kdybych mu teď unikl, jistě by pronásledování nevzdal a dříve nebo později by mne k arcivévodovi stejně dopravil. Co se dá dělat? Bůh rozhodl, že mému trápení ještě dlouho nebude konec. Nezbývá, než jeho sudbu bez reptání přijmout. Nejsem dobrý jezdec, ale v sedle se udržím. Ještě jsem se pohledem loučil s přáteli, když muž ve štýrských barvách už otáčel svého koně na zpáteční cestu.

„Pozdravujte Prahu,“ řekl jsem.

„Snad by tvůj pozdrav měl patřit někomu, koho znáš,“ volal za mnou Knopf.

„Nikoho tam neznám. Vlastně – dost možná, že je tam Tycho Brahe. Hvězdář. A taky císařův osobní lékař doktor Hájek z Hájku. Několikrát jsme se setkali. Kdopak ale ví, zda se ještě někdy uvidíme.“

„Určitě ho vyhledám. Spolehni se,“ sliboval Knopf a pak se naše cesty rozešly.

Můj nechtěný společník byl cestou do Gratzu neobvykle málomluvný a náš hovor se omezoval jen na příkazy týkající se směru jízdy nebo pobídnutí k jídlu. Pochopil jsem: nechce si zadat s jinověrcem. Přesto jsem se ho několikrát ptal, proč se právě já mám tak narychlo vrátit, ale pokaždé zabručel jen něco neurčitého. Asi opravdu neznal důvod, proč ho Ferdinand vyslal po mých stopách.

Čím víc jsme se blížili k městu, tím větší obavy jsem měl. Podivný arcivévodův rozkaz byl pro mne stálou záhadou. Kdo ví, jaký potměšilý nápad mohl mít? Možná že na mne už čekají mučidla, nebo dokonce sám kat. Několikrát jsem chtěl přimět koně k rychlému cvalu a pokusit se uprchnout, ale věděl jsem, že jsem špatný jezdec a nemám tedy žádnou naději. Rezignovaně jsem proto následoval svého průvodce.

JEDNOHO DNE PŘED VEČEREM vyrostl před námi na obzoru vysoký zalesněný kopec korunovaný Schlossbergem a zhruba v polovině jeho výšky nepřehlédnutelná hodinová věž Uhrturm, později městské hradby, za nimiž se dalo tušit výstavné město. O něco později jsme projeli bránou a naše koně zamířili k hradu.

Sotva se mne ujal komorník, uvedl mne před Ferdinanda Štýrského, aniž by mi dovolil alespoň trochu si upravit oděv. A tak jsem se, špinavý a zarostlý, ocitl přímo v arcivévodově jídelně. Ferdinand na mne krátce pohlédl, nečekaně mne vyzval, abych přisedl, a pokynem ruky nakázal číšníkovi, aby mi vložil na talíř kus pečeně a naplnil pohár vínem.