Copyright © Josef Fousek, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6891-0

Motto:

Vzpomínky se mnou nocí chodí

Už v Nebi spousty přátel mám

Jen oni vědí, jak mi chybí

A jak jsem tady bez nich sám

ÚVODNÍ VĚTA

Jednoho podzimního dne, u kříže pod staletými lipami na rozcestí u Častonic na Křivoklátsku, jsem se rozhodl, že napíši knihu vzpomínek o cestách věčných kluků. Nevymýšleli jsme si jiný svět. Věřili jsme, že humor je nejlepším lékem v každé době. Píši o lidech, kteří s námi žili v ten krásný a nezáludný čas mládí. O svém spolutulákovi Vladimírovi, o osadě Klíčava a o těch, kteří již došli za obzor. Nechci, aby se na „pramici života“ zapomnělo na pěšiny, kde zůstaly stopy našich přátel, tátů a dědů. Kdybych mohl, upletl bych dva vavřínové věnce – jeden pro svou ženu Jarmilu a druhý pro Helenu, ženu svého kamaráda Vládi – za jejich celoživotní trpělivost. Zatímco jiní spořádaní muži nosili ženám peníze, my jsme přinášeli ze svých „vandrů“ šišky borovic, větévky modřínů, vůni pryskyřice a příběhy, které jsem vepsal do této knihy.

CESTY PÍSEK NEZAVANE

Především věnuji tuto knihu své ženě Jarmile, dětem Tomášovi a Ivance, vnoučatům Josefovi, Kristýnce, Matějovi, pravnučkám Lili a Emmě a našim rodinám, Davidovi, Pepíkovi, Šárce a Lindě. Nesmím zapomenout na Helenku, ženu svého kamaráda Vladimíra alias Boba, a jejich syna Vláďu. Ti všichni věřili, že ze svých „vejšlapů“ přijdeme domů a že se vůbec vrátíme.

Na omluvu bych chtěl říci, že jsme se občas my, romantičtí muži, zatoulali. Vždy však z ušlechtilých důvodů! Nechtěli jsme zevšednět svým milujícím rodinám. Naše děti vyrůstaly obklopeny přírodou, jejich oči udiveně pohlížely na hvězdnatou oblohu nad Starou řekou a my slyšeli ty krásně naivní věty: „Tatínku, kdo na těch hvězdách bydlí?“

Tóny kytary hladily naše duše a sovy houkaly na druhé straně údolí Děče spolu s drncajícími motoráčky. Na statku u Jelínků zařehtal kůň Ferda a kukačka oznamovala, že za půl hodiny projede nákladní vlak s uhlím a s rudou.

Jeden vzdušný výtisk posílám do věčné krajiny iluzí Vláďovi Skleničkovi, s kterým jsme si na cestách říkali „Bobe“! Některé nactiutrhačné jazyky o nás tvrdily, že říkáme spousty zbytečných slov. Bob pokaždé pronesl větu, která s námi šla jako věrný kamarád: „Žádná slova, která neubližují, nejsou zbytečná, i když je jich sebevíc!“

Věnování si hojně zaslouží chataři z osady v údolí Děče a naši křivoklátští přátelé, se kterými jsme měli tu čest setkávat se na svých cestách. Hledali jsme čistý svět bez závisti a přetvářky. Naše cesty byly útěky ze zajetí města. Setkávali jsme se se snílky, kterým jsme důvěřovali a kteří s námi prožívali naše rozverné příhody.

Dodnes věřím, že příroda, úsměvy a písně jsou balzámem naděje. Děkuji Pánu Bohu, že jsem své vzpomínky uchoval v mysli! „Cesty, které milujeme, písek nezavane!“

DO NÁRUČE VZPOMÍNEK

Moje vzpomínková kronika bezstarostných cest není dějepisnou učebnicí. Každé slovo, každou větu píše člověk! A každý příběh se někde udál, i když o něm vůbec nevíme. Pro mne jsou tyto vzpomínky pohádkou, kterou již nikdy nemohu prožít. Mrzí mne, že jsem mnohé okamžiky zapomněl. Jak rád bych je znovu vynesl na světlo, na hladinu, po které pluje pramice nenávratného života.

Možná že kdyby se vrátily všechny prožité vzpomínky, neměl bych čas žít tento skutečný život. Nezbývá než říci: Díky za malé střípky minulosti, které se snažím sestavovat do podivuhodného obrazu. Připadám si jako kronikář, který nedodržuje zachování časového sledu všech událostí, ale píše pouze o tom, co jej samotného oslovilo.

Patřím mezi skupinu lidských tvorů, která je zranitelná i pouhým pohledem. Tato skutečnost je hlavním důvodem mého psaní. Vytvářím si svůj svět. Miluji ho a zároveň se obávám, že mi někdo vezme jména mých přátel, kamarádů, s kterými jsme brázdili na pramici všedních dní životní krajinu.

Neraduji se ze svého stáří, ale za jedno jsem vděčný: odložil jsem chvíle rebelantství a hledám pokoru. Poznal jsem, že nejkrásnější jsou chvíle, kdy říkáme: „Lidi, mně je s vámi dobře!“

NÁVRATY DO SNŮ

Osada Klíčava si ponechala jméno dle místa, kde vyrostla Klíčavská přehrada. Naši dědové byli nuceni přestěhovat své staré chaty, sruby a chatrče k řece Berounce, kterou skálopevní romantici zovou Starou řekou.

Se steskem, „vyhnáni stavbou přehrady“, opustili trampové tělem i duší klíčavskou „krajinu zaslíbenou“, kde poznali své první lásky, kde zněly prvorepublikové trampské songy, kde vyrůstaly jejich děti (včetně mé budoucí ženy Jarmily), kde nestrašily dráty elektrického vedení, kde dávaly lišky dobrou noc.

Vzpomínky na starou Klíčavu se brzy uklidnily, neboť nové „bydliště“ se nalézalo v překrásném křivoklátském údolí zvaném Děče. Zde byl ráj pro romantiky znavené městem. Ten ráj trval mimo dovolených pouhé dva dny. V sobotu a v neděli. Ty dva krátké dny byly pro nás všechny vysvobozením z „otroctví“ města.

Kytara mého tchána Bogana, osadní zpěváci Škrnda, Emil, Vláďa, Pepik, Věra, Marta, moje budoucí panímáma, písně vonící swingem a trampskou poezií, večery u ohňů… to vše hladilo duše snílků. Písně proměňovaly louku v prérii kovbojů a indiánů, z brodu a přívozu u Jelínků se stávaly peřeje, v děravém lavóru se rýžovalo zlato a lokálky nad Berounkou nevezly cestující do Zbečna, Žloukovic, Nižboru, Berouna, Roztok, Křivoklátu, Pustovět, Rakovníka, ale trapery na Klondyke. Rybář zápolil u břehu nikoli s pětikilovým kaprem, ale s krokodýlem z řeky Zambezi. Krásné milé slečny a ženy na verandách srubů hleděly zasněně do horké noci. V dálce zpíval starý tramp Joe: „Kdysi stará stezka vedla Oklahomou…“

Večery bez televizních blikadel, vyprávění a tiché pohledy do skomírajícího táboráku. Snili jsme o dalekých zemích, o kterých se psalo v potrhaných rodokapsech a o nichž vyprávěli ti, kteří měli to štěstí a poznali na vlastní kůži vysněný Západ. Snili jsme, ale netruchlili. Přátelství, bláznivé večery, fantazie, český rum, laciné víno, opékané špekáčky – to vše nahrazovalo nedosažitelnost oceánů, velkoměst a prérií.

„Kdo touží marně po dálkách, není nikdy zklamán jako ti, kteří jich dosáhnou!“ říkával starý námořník Josef v hospodě Nad Hradem. Proč zastírat, že jsme se všichni těšili na romantické večery nejen u plápolajícího táboráku, ale i na laskavou místnost, kterou lidé všici odpradávna nazývají hospodou, knajpou, kořalnou, restaurací, krčmou… Nalézali jsme tam hřejivou společnost velkých dětí, dědků, starců, babiček a všichni jsme byli v ten okamžik, kdy se ozvaly písně starých časů, mladí. Alespoň na chvíli jsme zapomínali na nejisté útesy životní řeky. „Hlavně aby se historická hospoda nezměnila v opilnu,“ varovaly nás naše střídmé ženy. Musím přiznat, že vždy se tomu tak nestalo, ale ožralnami jsme místnosti lidské pospolitosti nenazývali.

Výčitky do ráje dětství nepatří! Dětství není podmíněno nízkým věkem. Je to dobrovolné přiznání žít v iluzi, která si vybírá ze skutečného světa jen hojivé okamžiky. Sebevšednější příběhy, kterých jsme si téměř nevšímali, se staly s přibývajícím věkem vzpomínkou, písní, která nám nechává alespoň na chvíli zapomenout na neúprosně běžící čas. Tu píseň si broukáme pro sebe nebo se svými nejbližšími.

Jako bychom se trochu styděli za své vrásky, za své bolavé klouby. Smějeme se, abychom skryli slzy, které by připomněly jarní deště dopadající na hladinu Staré řeky. Objímáme své dávné lásky. Pod deštníkem je místo jen pro nás dva. Jako tenkrát, kdy jsme netušili, že jednou řekneme beze slov: „Lásko má, k naší řece je to daleko. Budeme si o ní jenom vyprávět…“ V dálce, na „pramici života“ nám mávají stíny. Vítr přináší slova písně: „Nikdy se nevrátí pohádka mládí…“

DLOUHOVEČER – SOKRATES – DEŠTNÍK

Sobotní mumraj v restauraci Nad Hradem, který kastelán hradu Křivoklát Luboš Junek nazval „Dlouhovečerem“, nehodlal skončit. Ještě dlouho po půlnoci zněly písně, veršovalo se… Zdi se červenaly lechtivými anekdotami. Zcela zaplněná hospoda vdechovala dým z globusek, lip, partyzánek a z viržinka hrobníka Kučery.

Místní občané, chataři, trampové i náhodní hosté připomínali veselou svatební rodinu. Osadníci zpívali za doprovodu kytary Bogana Příhody: „Do Ameriky jezdí parníky…“ Paní Boženka vařila další kastrol amalínského guláše. Její muž, hospodský, dříve hoteliér Vladimír Sýkora, jehož hotel Sýkora dole v Budech byl znárodněn, sloužil žíznivým hostům v této restauraci v horní části Křivoklátu, zvané Amalín.

„Ať žije a vzkvétá Čamrdárna!“ zvolal legendární rodák mistr truhlářský Václav Friebert. Málokdo z nás „lufťáků“ věděl, že tímto názvem se pyšnil Amalín coby čtvrť, kde se vyráběly před mnoha léty skvostné knoflíky.

Slavní muzikusové Canticum Pragense a Pražští pozounéři, kteří byli občas váženými hosty této osvětové „krčmy“, nám odpouštěli naše neklasické vsuvky. Hudební trampský kritik Emil prohlásil, že Bob a já jsme „písňokazové“! Další přísný kritik z osady Klíčava, osadník Zdeněk, zvaný Škrnda, jenž patřil k ostrým zastáncům čistoty zpěvu, nás jednou představil jako „kurviče starých českých i jiných písní“. Kastelán Luboš se nás zastal deklamováním moudrosti Johanna Wolfganga Goetheho: „Jakož mol rouchu a červ stromu, tak i smutek mužovu srdci škodí!“

Oba jsme se uklonili panu kastelánovi a Bob si zjednal ticho. Jeho řeč, za kterou by se nestyděl ani Cicero, a snad ani Sokrates, učitel Platonův, dojala celou vzácnou sešlost: „Vážení půlnoční hosté, tuláci, žebráci, rodáci, chataři, trampové, turisté, lesníci, nimrodové, hajní i pytláci, úředníci, dělníci, vyznavači jakéhokoli náboženství, slavní umělci…,“ Bob se uklonil směrem k paní profesorce Vlastě Mlejnkové, Janu Soumarovi, Ivanu Kotrčovi, panu faráři a dalším vzácným hostům a pokračoval: „… chtěl jsem vám připomenout, že dnešní den se dožívá zde přítomný ‚starotramp‘ devadesáti let!“

Ozval se obrovský potlesk. Starý chatař, zvaný na osadě Trunda, se rozpačitě uklonil. Vyzařovala z něj nejistota a údiv. Do devadesátky mu chybělo dvacet let.

„Pane Bože!“ vzkřikla paní Maršíková, pokladní hradu Křivoklát, „to bych neřekla! Vypadáte jako padesátník!“

Celá hospoda povstala a tleskala. Trunda se snažil promluvit. Začal cosi koktat, ale já jsem jej zastavil: „Víme! Víme! Jsi rozechvělý, vetchý stařec, ale nevěš hlavu, do stovky ti zbývá pouhých deset let!“

Nevěděl jsem, kde Bob přišel na další lež, zvedl ruku a křičel: „Ano, to jsem neočekával! Přátelé, oslavenec, jubilant poroučí pro všechny velkého panáka zelené!“ Ozval se další potlesk a pan hoteliér začal rozlévat desítky panáků.

„Já mám u sebe jen dvacet korun,“ sípal zoufale Trunda, „a není mi devadesát!“

Vláďa, zvaný Bob, jej objal: „Nestyď se za svůj věk, člověče! My všichni, co jsme zde, rádi sáhneme do svých kapes a pytlíků! Lecjaké mince vysypeme krčmářovi na dubový stůl.“

Trunda byl nepochybně dojatý. Abych podpořil Boba, vyndal jsem z kapsy několik mincí a dal je do džbánu na stole u dveří. „Nejsme lakomci!“ zvolal jsem. „Rádi zaplatíme za pálenku, která bude vlita v naše hrdla na vaši počest, rytíři von Trundasi!“

V té chvíli se do džbánu začaly sypat peníze a paní Boženka přinesla z kuchyně další džbán. Těch oslavných panáků bylo ještě několik. Všichni se radovali ze své štědrosti. Profesor Říha, sólista Pražských pozounérů, upil z láhve svůj milovaný vaječný koňak, pozvedl mne do náruče a tančil se mnou mezi stoly. Bogan hrál na kytaru Cariocu. V rohu seděl policista z Rakovníka a ťukal do rytmu lžící.

„Pepa má talent!“ První pochvala z úst profesora Karla Slavíka, slavného pozounéra, mne velmi potěšila. Chtěl jsem uchopit do náruče pana profesora Říhu na oplátku, ale mé síly na to nestačily. Upadli jsme na podlahu a mistr truhlářský Václav Friebert nás – s pomocí Boba a mé ženy Jarmily – postavil na nohy.

U kamen povstala od stolu Jeho výsost křivoklátský kastelán. Recitoval a verše Buonarrotiho Michelangela omámily naše srdce. Pan kastelán přidal ještě báseň neznámého básníka:

Uprostřed mumraje

veselic a freje

svůj korbel svírej

a víno v hrdlo lij

Mít hrdlo zprahlé

toť věru krásné je

než Smrtka přijde

jen bujaře si žij

Všichni tleskali a režisér Ivan Kotrč tiše řekl: „Z toho by měl radost i Francois Villon.“

Jen Lubomír věděl, že jsme tuto báseň napsali spolu v poledne na nádvoří hradu Křivoklát pro moravského vinaře z Bučovic a dostali jsme za ni malou brčolu Jelínkovy slivovice, kterou štědrý Moravan vytáhl z batůžku.

„Hoří! Má přes padesát!“ ocenil ji Bob. „Napiješ se a zapomeneš na to, jak plyne čas!“ Bob povzbuzen „bučovickou“ inspirací pronesl vzletná slova: „Plujeme v pramici Život po Staré řece. Má vrásky jako my a místo vesel ji postrkuje Čas!“

Možná že tato věta otevřela naši „pramiční“ epochu. Půlnoc jsme přivítali písní: „Lodička malá, vesla jsou krátký, poplujem hoši, poplujem zpátky…“ Hrál jsem na foukací harmoniku, které výtvarník Josef říkal „varhany proletariátu“.

Emil slavil úspěch. Zpíval píseň našich dědů: „Jó, kdybych měl blázinec, co bych za to dal, u mě by se každý blázen vykurýroval…“

DEŠTIVÁ NOC

Nad kostelem sv. Petra zablesklo. Na Amalín se spustil vytrvalý déšť. Kastelán Lubomír měl pravdu. Začal „Dlouhovečer“. Václav Pavlík, zeť pana hospodského – dříve hoteliéra, přinesl další plato zelených „hastrmanů“. Na zavírací dobu se zapomnělo. Na kostele zabimbala jedna po půlnoci. Václav spustil svým drsným tenorem chorál: „Stará babka prdí lehce, ómona, klapka už jí držet nechce, ómona!“ Refrénové slovo „ómona“ jsme zpívali všichni. Moje žena Jarmila a Bobova žena Helena nám ohleduplně doporučovaly zdravý křivoklátský vzduch. Oslavence Trundu nesli mladí berounští trampové Pepa a Toník na ramenou.

„Chtěl bych vypadat jako vy, Trundo! Sice na těch devadesát vypadáte, ale já vám hádal o dva roky méně!“ chválil Trundu berounský basista Josef. Protože kořalek bylo vícero, starý tramp Trunda uvěřil, že je stár devadesát let. Začal nám před hospodou, ve stínu letitých kaštanů a v záři měsíce, dávat rady, jak se dožít vysokého věku.

Stáli jsme na křižovatce a Trunda, kterému dal někdo pod nohy bedničku od rakovnického piva, řečnil: „Kdo se chce dožít jako já devadesátky, musí mít za kamarády prolhaný lumpy, kteří mu přidají dvacet let, a všichni na to skočí!“ Ukázal na nás. „A ti lumpové, to jsou Vláďa Sklenička a Pepa Fousek!“

Podvedená společnost pískala. Ozvalo se volání: „Fúúúj!!!“

Profesor Bohouš, fotograf a pozounér, nás zachránil: „Nezlobte se, vážení, na ty nebohé lháře, jejich slova byla vedena ušlechtilou pohnutkou. Přidali oslavenci dvacet let a on mohl prožít předem okamžiky, kdyby se té devadesátky dožil.“

Osadník Pepik, mistr kovářský, přikývl: „Ano, ale na to bych nesázel, když ho tak pozoruju!“

Rozvinula se debata, zdali se má lhát, když to neublíží, ale potěší.

„Naše ženy a naši přátelé z osady již odešli dolů k řece,“ povzdechl jsem pln smutku, „nechali nás napospas osudu!“

Vláďa mne uklidňoval: „Vědí, že jsme samostatní a rozumní lidé.“

„Za okamžik přijde slejvák,“ ukázal jsem na zakaboněnou oblohu.

„Další lež,“ zašeptal Bob.

Sotva to dořekl, začal pořádný slejvák. Z oblohy cedilo a potoky vody stékaly směrem k hradu českých králů. Pan učitel z křivoklátské školy půjčil deštník panu poštmistrovi, který měl nemocné průdušky. Pan poštmistr Kraus odcházel se zavřeným deštníkem nad hlavou, doprovázen naším kamarádem Michalem Rácem, odborníkem na kvalitu kolejí. Tajně jsme jej nazývali Oťukávač. Zpívali dvojhlasně Ó, solemio!

Z okna lesní správy se ozval výkřik: „Kdyby tady jel okolo koňmo Václav IV., tak vám za ten zpěv setne kebule!“

Kolem nás zůstalo několik deštivzdorných posluchačů. Měli jsme s Bobem touhu sdělovat své myšlenky. Přiznám se, že si na obsah naší přednášky nepamatuji. Odcházeli jsme poslední. Déšť začal milosrdně slábnout. Ujal se nás hrobník Kučera. „Jediné místo, kde se lidé nehádají, je hřbitov,“ říkal cestou.

„Ale nesmí být živí,“ zašeptal Bob.

Déšť opět zesílil. Hřbitůvek uprostřed lesa nad Starou řekou se stal naším úkrytem. V čerstvě vykopaném hrobu jsme se vzájemně uložili. Pan hrobník natáhl nad námi šedou plachtu. „Když pod ní odpočívali mrtví, proč by neposloužila vám?“ říkal klidně při loučení.

Ráno nás vzbudilo nesmělé slunce. Bobova slova přivítala nový den: „Je to zvláštní pocit dívat se na oblohu z jámy, která bude pro někoho jámou poslední.“

Alkoholické opojení vyprchalo. Nikdy jsme s Bobem o této noci nikomu nevyprávěli. Odešli jsme s pokornou úklonou. Sepjali jsme ruce a modlitbou se omlouvali.

„Možná že měli naši spoluležníci dobrý pocit,“ utrousil Bob.

Neodpověděl jsem.

„Třeba se duším zastesklo po našem světě!“

Na jeden výrok Vládi Boba Skleničky nemohu zapomenout. Když jsem zašeptal, že jsme možná udělali hřích, zakroutil hlavou: „Jaký hřích? Vyzkoušeli jsme budoucímu nájemníkovi lože a zároveň jsme si připomněli svoji budoucnost.“

Po několika týdnech nám křivoklátský starosta pan Pauzner, úřední osoba, řekl na místní poště: „Někteří nešťastníci nemají kde bydlet a hledají domov na hřbitově. Nevíte o tom něco?“ Díval se nám do očí. Zakroutili jsme hlavami. V té chvíli se venku vyčítavě rozpršelo.

FLÁMOVÉ DOZVUKY – BOHULIBÁ SBÍRKA

Pan poštmistr Kraus nám druhý den sdělil velkou novinu: „Všechny peníze, které se včera vybraly na ty falešné devadesátiny pana Trundy, daroval pan Sýkora panu faráři na opravu kostelních lavic v kostele sv. Petra. Lavice byly rozeschlé, vrzaly, skřípaly a při ranní bohoslužbě vydávaly podezřelé zvuky, které připomínaly zcela jinou zvukomalbu!“

Pan Havlík, historie znalý občan křivoklátský, nám za několik dní připomněl, že jsme v ten večer před restaurací Nad Hradem prohlašovali divné věci. Prý mu byly – jako znalci historie – zcela nepochopitelné. „Déšť zesílil a vy jste, pánové, oznámili, že musíte zajít na ranní čaj do Městečka a předat Janu Rudlíkovi deštník, aby nezmokl. Také zde přítomný Vláďa Sklenička, řečený Bob, tvrdil, že prý panu Rudlíkovi prozradíte, že jste našli dole v Budech, naproti staré lékárně u Rakovnického potoka, na smutné vrbě hnízdo slavíků. Aby prý je pan Rudlík mohl pochytat a odnést v kleci Blance, nemocné ženě Karla IV.!“ Pan Havlík se na nás významně zadíval. „Aby paní Blanku slavičí zpěv rozveselil!“ Poklepal nám na ramena a odcházel s pobaveným úsměvem.

„Už vím, jak jsme na to přišli!“ ťukl jsem se do čela. „Mně pískají při dešti průdušky, a proto jsem si vzpomněl na slavíky!“

Když jsme večer vyprávěli svým ženám a kamarádům chatařům důvod našeho pozdního návratu ze sobotně-nedělního „Dlouhovečera“, Emil prohlásil k naší nelibosti: „Také to může být z chlastu. Někdo vidí myši, jiný vidí slavíky.“

Dozvuky mumraje přetrvávaly. „Hospoda je vysoká škola života,“ řekl jsem moudře.

„Ale nesmíš v ní studovat dlouho,“ doplnil mne Bob.

Za dva nebo tři dny nám vyprávěl náš spolutulák Miloš, který bydlel se svým bratrem Václavem a s rodiči na hradě Křivoklátském, že v noci, když se slavní pražští pěvci Canticum Pragense vraceli z hospody, slyšel, jak profesor Jan Soumar zpívá píseň: „Prší, prší, jen se práší, v hospodě je pivo dražší, dávají ho malou míru…“

Našel jsem odvahu zeptat se pěvce Jana, jestli zpíval v onu noc tuto píseň. Klidně odvětil: „Milý Fousku, takové písně neznám, ale je zcela možné, že mne někdo napodobuje…“

Bob přikývl: „Náš přítel Miloš Pavlík, který studoval koloraturní zpěv v New Yorku, tvrdil, že to byl velmi krásný hlas…“

Jan se zamyslel a na jeho tváři se mihl záhadný úsměv: „Chlapci, tak jsem to byl možná určitě já!“

V královské Stříbrnici, kde Canticum Pragense koncertovalo pro návštěvníky hradu, jsme se napili z pravých číší, ze kterých pila česká šlechta dobrého vína. Samozřejmě že jsme při tom mysleli s Bobem na naše hodné ženy a na naše děti, které nás čekaly, až se vrátíme z Křivoklátu. Myslím, že jsme tehdy měli koupit smetanu na nějakou omáčku. Miloš nám později vyprávěl, že se pěvec pan profesor Jan velmi divil, že Miloš nezná New York ani noty. Báseň, kterou recitoval kastelán Lubomír v té mumrajové noci v restauraci Nad Hradem se ztratila.

„Zloděj pochopil její jedinečnost,“ poznamenal Bob a já jsem rád přikývl. Věděl jsem, kdo byl tím sběratelem.

Za několik dní přijeli na osadu za Trundou z Rakovníka fotograf a redaktor okresních novin. Chtěli ozdobit titulní stránku článkem „Svěží devadesátník“. Vypili čaj, pojedli tvrdé sušenky, které přivezl před léty Bogan jako voják UNRRA z Norimberka, a začali pracovat. Pohoda netrvala dlouho! Hrozně se rozčílili, když nafotografovali osadníka Trunečka, sepsali jeho životopis a zjistili, že je stár pouhých sedmdesát jedna roků! Fotograf odložil na stůl na verandě chaty pahýl svého zubu a zklamaně vyhrkl: „Ty sušenky by zastavily tank.“ Muži od novin odjeli bez pozdravu.

Paní Marie, zbožná to žena, kterou jsme měli všichni rádi pro její moudrost a vlídnost, nás před Trundovou chatou jemně napomenula: „Pane Skleničko, pane Fousku, o věku člověka se nemá žertovat. Jen Pán Bůh určuje délku našeho trvání.“

Podívali jsme se s Bobem na sebe. „Člověk se má stydět v noci, aby to ve dne nebylo vidět!“

Pan starosta Pauzner nikdy neprozradil, že jsme nalezli lože v parku nebožtíků. Pan hrobník Kučera nám dal čestné slovo, že to nikomu nikdy neřekl. Bob zašeptal: „Duše neumí držet jazyk za zuby.“

BOB A BOB – OPUŠTĚNÁ PRAMICE

Stará řeka tiše šplouchala. Nevím, proč mi ten zvuk vždy připomněl maminku Boženku, jak prala v neckách tátovy montérky. Seděli jsme s Bobem na omletém kmeni.

„Bobe, dneska bude krásnej den.“

„Pravdu díš, Bobe,“ přikývl jsem.

Já byl Bob a Vláďa byl Bob! Sluší se znovu vysvětlit, že naše „Bobování“ udivovalo mnohé, ale našim ženám, Vláďově Heleně a mé Jarmile, to připadalo normální. Milovník jazzu Karel Pospíšil, skvělý krejčí, vysvětloval zvědavcům: „Bob a Bob bývali slavní jezdci na velehorské bobové dráze. Proto jsou Bobové!“

Náš milý kamarád a přítel lesních hvozdů Karel Breník měl pro zvědavce jiné vysvětlení. Tvrdil bez uzardění hostům restaurace, že jsme potomci cestovatelů, kteří přivezli z Jižní Ameriky semena bobů!

„Žádný z nich není normální,“ konstatovala Helena, „tak proč by se oslovovali normálně?“

Na našich cestách po nádherném Křivoklátském kraji častokráte zaznělo: „Který z nich je opravdu Bob?“ Ani jeden jsme nebyli Bob, ale oba jsme přesto byli Bobové!

Bogan se nás pokaždé zastal: „Bob je rodokapsové jméno. Bob Hurikán jej měl na navštívence z březové kůry! A navíc je libozvučné a krátké.“

Emil nás svým výrokem nepotěšil, ale měl pravdu: „Když někdo řekne, že Bob je pitomec, tak protože jsou oba Bobové, mohou si sami vybrat, který z nich to je.“

Sluníčko poznenáhlu přemohlo mlžný opar. Vyhřívali jsme své kosti, které již drahný čas nebyly kostmi pubertálních jinochů. Několik metrů od nás se lehce pohupovala stařičká pramice. Na jejím boku se skvěl oprýskaný nápis TITANIC. Bob zakroutil hlavou: „Tohle chátrající plavidlo, jmenující se katastroficky Titanic, tu opuštěně tlí!“

„Věru, příteli, již deset let je tomu,“ řekl jsem dojatě.

„Je mi té lodice líto,“ povzdechl Bob. „Za všechny služby člověku ji nechají ve vodě, aby se stala ve stáří obětí vleklého revmatismu s kůží zasaženou lišejníky, obklopena žabinci a samotou.“

Bob měl pravdu. „Majitel na ni zapomněl,“ usoudil jsem.

Bob smutně vykřikl: „Anebo je mrtvej!“

V ten okamžik se ozval z rákosí na levé straně zlostný hlas: „Pánové, je-li vhodno vás takto vůbec nazývati, nejsem mrtvej! Ale nemám rád plavidla a zvláště tuto zchátralou pramici.“ Hleděli jsme s úžasem na podivnou vztyčenou postavu, která v ruce svírala rybářský prut. Muž pokračoval: „Raději lovím ryby, než abych se nechal kolébat vlnami na pramici.“ Muž se podíval někam do dálek. Sklopil zrak a stydlivě dodal: „Já tuhle pramici zdědil. Neumím plavat! V mládí jsem plul v neckách na rybníku a skoro jsem se utopil!“

Bob pronesl jednu ze svých velkých řečí: „Pane, to váš čin omlouvá! Promiňte nám, že jsme si dovolili o vás prohlásit, že jste mrtvý. Zatím to vypadá, že jsme se mýlili. Nás jen dojala tato Bohem a lidmi opuštěná lodice.“ Bob na mne pohlédl. Přikývl jsem na souhlas a Bob pokračoval ve svém projevu: „Tato pramice, podobná opuštěné ženě, v nás vyvolala přesvědčení, že je odsouzena k zániku…“ Utřeli jsme si s Bobem neviditelné slzy.

Muž nás nedůvěřivě pozoroval. Jako by se v něm praly pocity. Zdálo se, že ten velký muž má z nás strach. Těkal očima a rozhlížel se. Vypadalo to, že touží, aby se objevili nějací lidé. Bob začal bezdůvodně brousit svůj dvaceticentimetrový nůž o oblázek.

„Pane rybáři a majiteli,“ začal jsem tiše a vemlouvavě, jsa znalý umění řečnického, které dokonale ovládal můj kamarád a řečník na pohřbech Pepa Nemša. „Dojala nás opuštěnost této vaší lodice. Jako by vyvolávala ve mně a v mém kamarádovi teskný dojem, že nás volá o pomoc! Zachraňte mne! Jsem odsouzena ke skonu!“

Bob potlačil vzdech a pokračoval za mne: „Ano, správně pravil můj kamarád Bob. Ona, zjizvena neúprosným časem, vlnami, peřejemi, mělčinami, možná v noci pláče a šeptá, jak ráda by ještě vyplula za hvězdnaté noci po stříbřité hladině, ovívána půlnočními větry v půlnočním bezvětří.“

Doplnil jsem Bobovu krasořeč: „Šťastně by plula vprostřed břehů po zasněné Staré řece, někam v dál, k peřejím, a na té cestě by ji doprovázela tichá píseň.“ Začal jsem zpívat: „Do vod Niagary hledí tulák starý…“ Bob dojatě přešlápl a dozpíval se mnou.

Co se stalo poté, to jsme nečekali. Muž se vyhrabal z rákosí a promluvil svátečním hlasem: „Pánové, pozorně jsem naslouchal. Takhle krásně umí mluvit jen pan farář v kostele svatého Petra na Křivoklátě. Abyste neřekli, že jsem surovec, kterej nechává svou pramici plesnivět a hnít, já vám ji daruju!“

Nevěděli jsme překvapením, co říct! Muž zašátral ve své rybářské torně, vytáhl kus papíru, něco napsal, podal nám ruku, předal Bobovi papír a odcházel směrem k Jelínkovic statku. Bob četl: „Dnes, 12. září, jsem daroval svou pramici Titanic, jejíž jmenovec se potopil nárazem do ledové kry 15. dubna 1912, pánům Bobovi a Bobovi (pravost jmen nezaručuji). Pramice má kotviště v údolí Děče u řeky Berounky v křivoklátském povodí. Při plném vědomí – ing. František M.“

Až po chvíli jsem vykoktal: „Bobe, jsme majitelé Titanicu!“

Bob poklepal na příď pramice: „Náš Titanic má několik desetiletí od potopení. Kolikpak je tobě, drahá babičko?“

Nalili jsme si do dřevěných pohárů, které vytvořil Bob, červené víno a připili na Titanic. „Každá loď je dobrá, dokavaď se nepotopí!“ Bob znovu dolil pálavské víno a slavnostně pronesl: „Neboj se, ty stará vetchá lodice! My tě nenecháme zhynout!“

Hrdě jsem zvolal: „Toho bohdá nebude, aby český plavec od řeky utíkal!“

Po dopití celé láhve a dvou hodinách spánku jsme si uvědomili, že jsme v tento krásný den ušli necelý půlkilometr. Bobovo moudro všechno vysvětlilo: „Jak můžeme říkat, že je něco daleko a něco na blízku, když dálky jsou nekonečné?“

Nyní, po mnoha létech přiznávám, že jsem Bobova slova nikdy nepochopil. Emil prohlásil, že ví, co chtěl básník Bob říci, ale ostatním – a zvláště mně – to vysvětlovat nemůže, protože bychom to nepochopili!

PRÁCE V DOKU – ŘEKA ČEKÁ

Všichni v osadě, hlavně naše ženy, byli udiveni naším brzkým návratem. Oblékli jsme si večer s Bobem omšelá saka, na krk jsme si zavěsili kotvy z mosazného drátu a zapálili si dýmky s tabákem Bača. Komáři zděšeně odlétali. „Jsme majitelé legendární lodi,“ vysvětlil Bob chatařům a ukázal kupní, „darovací“ glejt od ing. Františka M.

„Kde je ta vaše loď?“ zeptala se Marie, žena exhokejisty Františka.

„Kotví v doku,“ ukázal jsem k řece. Jako jediní nám uvěřili můj malý syn Tomáš, Bobův syn Vládik a má dcera Ivanka.

„Tak abyste se neutopili!“ varoval nás Bogan. „Na Titanicu to nedopadlo dobře. A právě když tančili!“

Naše ženy byly s námi kupodivu spokojeny. V našem oblíbeném restaurantu Nad Hradem jsme v tom čase popíjeli pouze nealkoholické nápoje. Pan cestář Zaspal přinesl z Amalína zprávu, že důvodem, proč jsme se s Bobem dali na abstinenci, je začínající tvrdnutí našich jater. Od toho bodrého a pracovitého muže, který dávno poznal, jaké jsou konce lidského putování, jsme tuto zvěst přijali jako varování. Další dny jsme se pilně věnovali opravě Titanicu. Byli jsme hodní! Uléhali jsme znaveni, ale šťastni. Bob měl řemeslo v krvi. Byl jsem dobrým pomocníkem a ochotně jsem plnil jeho rozkazy.

„Splníme přání stařenky paní Pramice,“ pohladil jsem příď, kterou vyspravil Bob.

„Neboj se, holka, vypluješ!“ smál se Bob a vymazával dehtem trhliny na dně.

Dvě lavice s ohoblovanými prkny vylepšily vzhled lodice. Bob, který byl nejen výtvarníkem, loutkářem, zámečníkem, automechanikem, nožířem, ale i malířem, obnovil bílou barvou nápis TITANIC. Pochválil jsem: „Omládla!“

„Ať si stará babička užije!“ souhlasil Bob.

„Možná, Bobe, že až budeme my v posledním přístavu, přijde někdo, ucpe nám díry, odváže nás z řetězu a vypluje s námi na poslední cestu.“

Bob nevěřícně pohlédl k obloze. „V takové zázraky nevěřím. Ani by to nebylo dobré. Když přijde čas, člověk odejde, pár slzí skane, jednou ročně se dají na kopeček hlíny pivoňky nebo kosatce, zapálí se svíčka, zaklepe se na obrubník a ti, co znali odešlého, zašeptají otčenáš a rychle spěchají z krchova ven.“

Mlčel jsem. Věřil jsem, že bude někdo, kdo pro mě zapláče a občas si vzpomene.

„Člověk musí umět zapomenout,“ usoudil Bob, „jinak bychom se trápili celej život.“

„My odešlí nebo ti pozůstalí?“

Bob pokrčil rameny. „To nikdo neví. Věčnost nemá vydavatelství!“

Naše rodiny a celá osada Klíčava tušily, že se chystáme na cesty. Naše fantazie prodlužovala soboty a neděle na týdny a měsíce. Pro mne byla a je i jednodenní cesta ohromně dlouhou poutí. „Setkávání s lidmi, vyprávění o lásce i smutku, to je zdroj věčné inspirace!“ Jako bych chtěl do nitra nasát každý okamžik života, snad proto, abych měl jednou o čem povídat svým přátelům v Ráji duší. Nikdy jsem nepochopil, jak někdo může říci: „Dneska jsem nic neprožil!“

Před první cestou, kterou jsme nazvali „nová cesta Titanicu“, jsem nemohl usnout. Řeka je čarodějná a všechno, co s vodou souvisí, je pro mne tajemstvím. Stále věřím, že déšť jsou slzy opuštěných andělů. „Slyším jemnou melodii, jsem dojatý jako kluk, co dostal první brusle!“ Nad údolím Děče se brouzdal měsíc velký jako švýcarský ementál. Zaslechl jsem sovu a v duchu se ptal, jestli to není sýček, který přivolává neštěstí. „Jestli někdo přivolává neštěstí, tak jsou to špatní lidé,“ říkával můj syn Tomáš. Jeho neumělý dopis mám dodnes schovaný: „Tatínku, doufám, že se vrátíte se strejdou Vláďou zdraví. Maminka říkala, a teta Helena s ní souhlasila, že kdyby vás zlí lidé opili, že byste se mohli utopit!“ Pod tím dopisem namalovala moje dcerka Ivanka příšeru, která se podobala nestvůře z pohádky.

Bobův syn Vláďa přivedl k říčnímu „doku“ snad všechny děti chatařů. Kupodivu netropily rámus, nesmály se nám, nepošklebovaly, ale zaujatě pozorovaly naši práci. „Můj táta a strejda Josef poplujou až někam hodně daleko! Přivezou nám krokodýla!“ Bobův syn Vládik se hrdě přitiskl k tátovi. Můj Tomáš na mne uctivě hleděl.

Malá Alenka, dcera krejčího Karla, prohlásila zasněně: „Já mám smůlu, že jsem holka! Kdybych byla kluk, jela bych se strejdama do daleka, až do Berouna…“

Karel, její bratr, poučoval sestru: „Holky nemůžou plout na vodě! Mají mořskou nemoc a bojí se bouřky!“

Svou řeku ctím

Má kabát listí z lesů

Odnáší stín

Zrcadla hvězdných plesů

Jen očí víc

Než jezů je v ní skryto

Kam chodí spát

Snad pouze měsíc ví to

Do dálek soutěsek

Kol němých útesů

Stříbrný přívěsek

Pod mostem adresu

Na klenbě oblouku

V omšelém klobouku

Svatého Řehoře

Co odplul do moře

Pro štěstí pavouků

Svou řeku ctím

Ač mlčí píseň zpívá

Neklidnou tmou

Mé srdce rozechvívá

Zádumčivou

Má v sobě poezii

Můj přístav zná

A dál mou lásku míjí

Přítomní zatleskali a Bob mi poradil, abych se hluboce uklonil. Děti má báseň uklidnila. Netušil jsem, proč jí rozuměly.

„Děti jsou z pohádkového světa, jako my dva!“ vysvětlil Bob.

Krásná Helenka, druhá dcera krejčího Karla, pronesla větu, kterou jsem již nikdy později nezaslechl: „Strejda Fousek bude jednou velký básník, ale ještě o tom neví.“

Její bratr Karel stroze poznamenal: „Ale musí přestat boxovat!“

Rybář Beznoska, který cestou k řece zaslechl mé básnění, zvolal obdivně: „To by byla velká škoda, kdyby národ přišel o takové dva buditele! Ale aspoň bysme se vyspali, když se ráno buditelé vracejí z flámu z hospody uprostřed stejně potrefené party!“