POŽITKÁŘKA

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2014

Illustrations © Tereza Budilová, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7938-1

Na svět přijdeme, ať chceme nebo nechceme, slepí, nazí, s hromadou kladných a záporných genů, namixovanou nejbližšími, vzdálenými, ale i anonymními dárci. S těmi se pak celý život pereme a usměrňujeme je tu s větším, tu s menším úspěchem do společensky přijatelných forem.

Nesmíme to však přehánět, abychom si zachovali to nejpodstatnější. Originalitu, svobodu a radost ze života.

Vždy s úsměvem

Lidský mozek je nejdokonalejší computer, jehož spektrum možností není dosud zcela prozkoumáno. Navenek se projevuje širokým rozsahem inteligence od geniality vědců a vůdců se schopností zfanatizovat národy přes nejpočetnější průměrnou vrstvu po skupinu blbů, čekajících v rámci stálého vývoje na zaktivování příslušné součástky a tím pádem na zařazení alespoň do průměru. Stranou nechávám ty, kteří o to nestojí, a neopravitelné. Naposled zmiňovaní jsou kupodivu nejžádanější pro vedoucí funkce jako snadno manipulovatelní šedou eminencí.

Zjistila jsem, že má mozek se svými myšlenkovými pochody i své slabosti. Je velice tvárný a ovlivnitelný. Pokud si budeme delší dobu namlouvat, že se nám špatně dýchá, začneme se dusit. Pokud hekajícímu člověku napadenému artrózou vsugerujeme, že mu nic není, svižně vyleze na nejbližší kopec. Na tomto principu pracuje většina podvodných léčitelů, věštců, reklamních agentů a hlavně politiků.

Myšlenkové zvraty na základě ovlivnění můžeme nakonec pozorovat i v nejbližším okolí. V mém případě mě jimi často šokuje třiadevadesátiletá matka, se kterou při krátkých pobytech v Praze sdílím domácnost. Za stálého každodenního brblání s obvyklým „tak ti řeknu, že jestli se podruhé narodím, nechci už nikdy být tak stará“ se plouží bytem a ne náhodou připomíná verše Polednice z Erbenovy Kytice. Pak stačí impulz v podobě pozvání na oběd, večeři či kulturní akci a nastává zázrak. Mění se ve veselou vtipnou dámu a v případě nutnosti s rychlostí chameleona i v nepřehlédnutelnou elegantní bytost, která po prohození „pa…“ na mou adresu křepce odcupitá v lodičkách na podpatcích. Po zabouchnutí dveří pak stojím v oblaku drahého parfému a nevěřím.

Nedávno jsem matku zahlédla z okna při rozhovoru s jakýmsi pánem. „Dědek jeden… a nedá si pokoj. Už kvůli němu používám výhradně zadní vchod, a stejně na něj narazím. Copak mu nestačí, když jsem už jednou řekla, že na žádné kafe s ním nepůjdu!?“ podala po příchodu vysvětlení, které jsem nepožadovala. Chvíli jsem ji nechala vychladnout, ale pak mi to nedalo. „A proč vlastně ne? Vždyť vypadal slušně a určitě je mladší než ty.“ Umlčela mě dalším výrokem. „Víš, jestli je muži osmdesát, devadesát nebo sto, nehraje už žádnou roli. Devastace definitivně zvítězila nad použitelností.“ Tak daleko jsem nedospěla, a proto se raději zdržela všech poznámek.

S pro mne vyhovujícím myšlenkovým programem a autosugescí všeho pozitivního jsem začala už před mnoha lety. Snad proto považuji život za zábavnou hru a nic na tom nezmění ani jeho občasné fauly. Dokonce jsem nastavena tak, že se bavím i ve dnech, kdy je matka velmi nerudná, od rána do večera hledá tisíc věcí a od rána do večera mě z jejich ztráty obviňuje. Bavím se i při jejím hodnocení bulvárního tisku, který přímo hltá, bavím se u televize při jejích politických úvahách a komentářích, kdy odmítá jakýkoli jiný názor a argumentuje způsobem, který nesnese odpor.

Mívá i dny, kdy po mnou pronesené poznámce uraženě mlčí. Když už to nevydrží, jsou její slova plna ironie a pohrdání. „Tak ti řeknu, že bych se nikdy nesnížila k tomu, chodit s někým v uniformě,“ háže do prostoru v okamžiku, kdy na obrazovce běží jakási vojenská přehlídka. Povýšeným výrazem dává najevo, že to myslí smrtelně vážně. „A co takhle kapitán letadla nebo zaoceánské lodi?“ reaguji a čekám, co z ní vypadne. „No… to je něco jiného. Myslela jsem obyčejné vojáky,“ pronáší zaskočeně. Chvíli ji nechávám dusit ve vlastní šťávě. „Představ si, že by nebyla vojna zrušena a tím pádem tvůj pravnuk musel narukovat. Určitě by ses zúčastnila jeho přísahy a obvyklé večerní veselice v restauraci s hudbou. Zajímala by mě tvoje reakce na odmítnutí povýšené holky, s kterou by chtěl tancovat.“ „No, to by si mohla zkusit!“ skáče mi rozčileně do řeči a já se směji, až málem padají obrazy. To už si matka uvědomuje, že jsem její původní nekompromisní prohlášení za její vlastní asistence úspěšně pohřbila, a tak nastává znovu tichá domácnost.

Tu narušuje nečekaný příjezd mé sestřenice Veroniky. Neviděly jsme se přes pětačtyřicet let, obě ušly dlouhý kus cesty životem a je o čem povídat. Telefonické pozvání na večeři proto s nadšením přijímám.

V davu bychom se nejspíš nepoznaly. I když zapracovaly roky s výpadkem paměti, po bouřlivém uvítání zjišťujeme, že nám určité rozpoznávací znaky zůstaly.

Večeře se zúčastňuje i její syn, typ reklamního playboye v doprovodu druhé manželky, půvabné černošky. Rodinu doplňuje dospívající dcera bílé pleti z prvního manželství a kakaové mimino. Veronika i její syn mluví perfektně česky bez nejmenšího náznaku hledání slov a díky překladu obsahu hovoru je umožněna plynulá zábavná konverzace celé společnosti.

Po dvou hodinách se nasyceny s mladou rodinou loučíme a za mírného mžení se vydáváme na procházku historickým centrem. Střídavě vyprávíme a nasloucháme jedna druhé a taktéž střídavě se občas uvádíme do šoku příhodami, které jsou důsledkem oboustranného abnormálního temperamentu.

A tak se dovídám, že svou pouť zahájila ve švýcarské internátní škole, kde mimo jiné absolvovala výuku jazyků, poté se provdala za jakéhosi Francouze, zplodila dva syny, z nichž jednoho jsem poznala, a v okamžiku vyhoření vztahu, kdy děti překročily práh dospělosti, se rozvedla.

Krátce nato jí vážně onemocněla matka (moje teta) žijící v USA. Proto opustila Švýcarsko, odletěla do Států a do konce života se o ni starala. A to doslova a do písmene. Matka jí zemřela v náručí.

V novém neznámém prostředí se pak provdala za rodinného přítele, koupila ranč a velkým obloukem se vrátila k tomu, co od dětství milovala. Chovu koní. V současné době jich vlastní asi čtyřicet. Při popisování všeho, co s chovem souvisí, nelze přehlédnout její nadšení. Po všech životních peripetiích z ní sálá štěstí, které jí přeji.

„No, a představ si, co se mi ještě stalo,“ dává k dobru v další útulné hospůdce. „Vyšla jsem ze stáje a ten můj ležel na zemi. Všechno nasvědčovalo tomu, že má infarkt, a tak jsem ho po zavolání pohotovosti začala oživovat. Trvalo to dlouho, ale nakonec přece jen naskočil. Dokonce mě pochválili i zdravotníci. Zachránila jsem mu sice život, ale jak se později zjistilo, zlomila šest žeber.“ Svým hurónským smíchem přehlušujeme všechny hosty v lokále a připíjíme tentokrát nejen sobě, ale i na dlouhověkost vzkříšeného manžela. Při pohledu na její rajtováním vypracované bicepsy se divím, že oživování přežil.

Strávily jsme spolu krásné odpoledne i převážnou část noci, abychom se následující den vrátily do zaběhnutých teritorií. Veronika po týdenním cestování republikou ke svým koňům, já k matce.

Ani nestačíme rozjet naši obvyklou konverzaci a přijíždí další návštěva. Sestra. Náš kontakt byl po emigraci její rodiny na dlouho přerušen, a tak se, ač je to zvláštní, vzájemně oťukáváme s jistým pocitem nedůvěry. Tu vyvolala nepříliš lichotivými kritikami obou stran matka, jediný rodinný příslušník, kterého bolševik pustil za hranice. Měl k tomu důvod. Pokud by se nevrátila, ušetřil by jeden důchod.

Sestra se objevuje ve dveřích s taškou čokolád, kávy a dalších rozmazlovadel, ale především s nádhernou černou slečnou francouzského buldočka. Jmenuje se Emi a naše rychlé seznámení signalizuje vzájemnou náklonnost.

Sestra odešla v době, kdy jsem byla nezvládnutelný fracek. Frackovství pominulo, nezvladatelnost zůstala.

Odjakživa jsme byly každá na jiném extrémním konci. Přestože byla hodná, citlivá, poslušná a poddajná, měla jako všichni prvorozenci přísnější výchovu než já. Milovala poezii, kterou jsem zesměšňovala, s pečlivostí sobě vlastní chovala v nádherném akváriu rybičky, které jsem jí ohřívadlem bez termostatu uvařila. Všechno brala příliš vážně, já nikdy nic a v tomto směru nás život nezměnil. Jediné, co máme společné, je dochvilnost, spolehlivost a láska k přírodě.

Jistě v tom nemalou roli hrají geny, neboť jsme vlastní přes matku, nikoli přes otce. Když na začátku války matka ovdověla, odjeli rodiče jejího manžela do Brazílie a usadili se v Rio de Janeiru. I když se po několika letech znovu vdala a založila novou rodinu, byli jsme stále brazilskou babičkou zásobováni balíky kávy, kakaa, mandlí, ořechů, fíků a dalších exotických produktů, ale i ošacení.

Čím byla starší, tím víc se toužila setkat se svou českou vnučkou. Zaplacená letenka do Ria vyvolala v rodině značný rozruch. V té době už byla sestra vdaná, měla dvě malé děti a pro nedostatek jiné možnosti s nimi jezdila do různých rekreačních chat průměrné i podprůměrné úrovně. Podle toho vypadala její bagáž. Tu uražený roh, tu utržené ucho, tu odřený bok kufrů. Když se při jednom z posledních telefonů před odjezdem dověděla, že má zamluvený pokoj v nejdražším hotelu, přemožena zoufalstvím prosila o okamžitou změnu. Jako důvod podle pravdy uvedla značné opotřebování svých zavazadel, ale neuspěla. Ze sluchátka se ozval smích a poté uklidňující slova. „Na to se vykašli. Právě ti nejbohatší klienti jsou nejvíc extravagantní. Chodí zarostlí, roztrhaní a občas i bosi. Zato dávají vysoké spropitné. To tě však zajímat nemusí, protože budeš naším hostem.“ A tak jsme sestru odvezli na letiště i s kufry, kterým nefungoval ani zámek.

Když se po měsíci vrátila, nemohli jsme ji poznat. Po ranveji kráčela VIP kráska, jejíž účes, světle šedý přiléhavý kostýmek i krokodýlí kabelka s lodičkami na vysokém podpatku budily všeobecnou pozornost. V odbavovací hale jí letištní služba naložila na přepravní vozík dva obrovské kufry z pravé kůže a vyprovodila k čekající rodině. Lítačky, oddělující odbavovací část od civilní, se definitivně zavřely nejen za ochotným zaměstnancem, ale pro sestru i za prožitou říší divů.

Po dalším měsíci pod tlakem domácnosti, dětí a nesnášenlivé tchyně spadla na původní úroveň, v níž setrvala do sedmašedesátého roku, kdy s dětmi následovala firmou vyslaného manžela do Egypta. Po vypršení pracovní lhůty všichni emigrovali do Švýcarska.

Jako každý z nás si zažila vzestupy i pády, ale místo toho, aby co nejdéle žila z posilující energie pozitiv, dávala příliš mnoho prostoru ubíjející energii negativ. Každý jsme ale originál. Někdo má na přeprogramování automat, jiný si neporadí ani s manuálem v rozsahu Raisových románových děl. Mezi ně naštěstí nepatřím.

Po odjezdu sestry, jejíž pobyty jsou vždy velice krátké, na mě, ryze přírodní typ, začíná doléhat předimenzování z městského prostředí. V okamžiku, kdy uvažuji o termínu odjezdu na vždy regenerující srubovou chalupu uprostřed lesa, matku postihuje virové onemocnění a nelze ji opustit. Nezbývá než doufat, že nebude mít dlouhý průběh. Má. Doprovodné potíže, především nechutenství, bolesti kloubů a horečky, tak matku vysilují, až blouzní, a není výjimkou, že mě v noci budí s dotazem, proč nevstávám. Jen občas si mohu dovolit přepych procházky, při níž se odreagovávám.

Konečně je matce o něco lépe, a tak se vydávám do centra. Od stanice metra I. P. Pavlova jdu směrem k Václavskému náměstí. Chodník je zaplněn především cizinci a při prosluněné sobotě i návštěvníky mimopražských regionů. K nepřehlédnutí jsou prodejci drog, jimž stále obchod kvete i za přítomnosti tuto protizákonnou činnost přehlížejících policistů. Od Muzea kráčím pomalu dolů a občas nahlížím do výkladu se zbožím. Jeho ceny srážejí můj zájem na nulu a vracejí na původní směr. Procházím Alfou kolem bývalého Semaforu do Františkánské zahrady v záplavě rozkvetlých záhonů, které svou barevností hladí duši i těší oči. Stejně poeticky laděný, soudě dle výběru místa, je zřejmě i spáč na jedné z místních laviček. Je to bezdomovec a hlavu má podepřenou protézou nohy. Pro někoho morbidní pohled na mě působí úplně opačně a musím se hodně držet, abych ho smíchem neprobudila.

Vycházím na Jungmannově náměstí a přes Národní třídu mířím k nábřeží. U kavárny Slavia odbočuji vpravo a s občasnými zastávkami při pohledu na světovou raritu – Hradčany s Malou Stranou – jdu jen co noha nohu mine na Karlův most. Jako vždy je v obležení malířů, od skutečných mistrů po experimentující mazaly, zručných kovotepců, řezbářů, výrobců bižuterie a dalších výtvarníků, nabízejících ze svých stojanů, stolků nebo jen otevřených kufrů širokou řadu upomínkových předmětů zahraničním turistům, kteří ovlivněni okolní scenérií nakupují kdeco a tím prodejcům poskytují každodenní uspokojivou tržbu.

Míjím růžolícího flašinetáře v apartním slamáčku, jehož kuplety vyluzované za pomoci kliky přehlušují džezové rytmy jakési vzdálené kapely. Na chvíli se zastavuji a opřena o mohutné kamenné zábradlí starobylého mostu pozoruji nekonečný tok Vltavy. Hravé stříbřité vlnky pohlcuje na nedalekém jezu masa vody a mění se v široký zpěněný vodopád. Uspokojena pohledem znovu splývám s davem, od kterého se odpojuji u schodů vedoucích na Kampu.

Malým náměstím se stylovými restauracemi a hotely, oživenými obsazenými předzahrádkami v záplavě květin, procházím kolem domu, kde žil Jan Werich, do přilehlého parku. Sedám si na lavičku s výhledem na sluncem ozářenou řeku s nábřežím a Národním divadlem a vzpomínám.

Kdysi jsem měla po všech stránkách vynikajícího přítele, se kterým jsme pravidelně chodili do místní restaurace U Malířů. Jednou se posezení protáhlo do uzavírací hodiny, a když jsme vyšli, bylo všude bílo. Sníh už zřejmě padal od večera, protože stačil přikrýt všechno kolem. Chodníky, ulice se zaparkovanými auty, stromy i pouliční lampy, v jejichž světle se zmrzlé krystalky třpytily jako drahokamy.

Plni euforie z pohádkové atmosféry jsme za stálého chumelení došli právě do tohoto parku a mlčky pozorovali ozářené historické objekty v bílém hávu do okamžiku, kdy nás přemohla touha. Jistý komfort nám na sněhovém koberci poskytl můj dlouhý kožich a to, co padalo shůry, jsme nevnímali.

Zážitek byl pro oba natolik nezapomenutelný, že se stal rituálem. Léta byl dodržován i přesto, že se ceny restaurací v této lokalitě, tedy i U Malířů, vyšplhaly po devadesátém roce k nehorázným výškám. Stačil první sníh a já oblékala kožich.

Mám ho dosud jako němého svědka kdesi v gauči, kam byl s pietou uložen, když můj přítel definitivně opustil tento svět. Smrt ho zastihla v plné mužné síle, i když už byl pán v letech, a já od té doby stejně s prvními vločkami vždy znovu slyším jeho „začalo chumelit… v pět U Malířů… pa“. Všeobecně známé rčení, že žena chce po muži mnoho věcí, zatímco muž chce jednu po mnoha ženách, je pravdivé, avšak u mého přítele šlo o výjimku. Dodnes mám tak trochu špatné svědomí, zda jsem ho nepřetěžovala.

Po poslední zastávce odjíždím nejbližší tramvají k metru a jím do bydliště matky. Čas mé nepřítomnosti prospala a vypadá podstatně lépe. Když večer pronáší „mám chuť na Sangrii, nalej mi skleničku“ a v diáři hledá nejvhodnější datum návštěvy své kadeřnice, vím, že je choroba zažehnána.

Večer uléhám s vědomím, že mohu konečně odjet, a usínám při vzpomínkách jak na strávený den, tak na nádherně hříšné období svého života.

Pomluvy ctnostných žen mají jediný důvod. Závist. Nemohou se vyrovnat s tím, že toho víc nestihly.

Jako bumerang

„Ty kulvo…“ vykřikl veškerou silou svých čtyřletých hlasivek po jakémsi nekompromisním zákazu můj nejmladší vnuk na svého uhlazeného, konzervativního, až puritánského otce. Jeho výrok doprovázený nepřehlédnutelným vztekem rázem přetnul jinak mírumilovný průběh večerní zahradní siesty, kdy jsme s výrazy idiotů na několik vteřin zcela zkameněli. První se vzpamatoval adresát, který po šoku vystartoval a svému stoprocentnímu klonu vysázel na zadek pár výchovných ran. Oddechla jsem si, protože v první chvíli zeť vypadal, že svého potomka zarazí metr do země. Stejně nezvolil nejvhodnější metodu. Nepříčetný vnuk, rozpálený potupou jak polena v krbu, popadl v ohništi hořící třísku a s ní v ruce se zajíkaje se slovy „ty… ty jeden“ vyřítil znovu na otce. Protože mu tentokrát nenaskočil vhodný výraz, odhodil třísku do trávy a utekl do tmy.

Mnohá jadrná slova, u kterých by žasnul i pan Otto při sestavování nového naučného slovníku, přinášel vnuk od školkových vrstevníků a ti od svých nic netušících rodičů. Aniž znali jejich pravý význam, s neomylnou přesností dokázali z dlouhých souvětí vždy vybrat byť jedinou pikantnost, kterou chránili jako zlatý fond své zatím nepříliš široké slovní zásoby. Záměrně i nahodile pak zaznívaly z jejich něžných úst nevhodné výrazy na nejméně vhodných místech, kdy se davy bavily a rodiče propadali studem.

Ne, že bych se dětí chtěla v tomto směru zastávat, ale česká sprostá slova jsou tak zvučná, že si je nejen zapamatuje, ale i oblíbí každý cizinec. Natož dítě. Ač je to už mnoho let, velmi dobře si období svého perlení vybavuji, i když přišlo poněkud později než u mých vnuků. Byla jsem sice uchráněna všech předškolních institucí, ale zato měla ve vyjadřovacích znalostech velkou mezeru. Ve škole jsem ji, jako velmi talentovaná, k nelibosti rodičů rychle doplnila.

A popravdě řečeno, málokterý dospělý, pokud něco zkazí, rozbije nebo sebou po zakopnutí praští o zem, pronese: Bože, to se mi nepovedlo. Ani má třiadevadesátiletá matka, u které veškeré snahy bolševika předělat ji na soudružku pohořely, takže zůstala dámou, se v takových momentech neudrží a tiše vypouští slova dlaždičské hantýrky.

Výstup vnuka byl explodující sopkou jeho v ten den podrážděných nervů. Rodiče s bratrem, na které se těšil, přesunuli svůj příjezd z dopoledních hodin na odpoledne a o další šok jsem se postarala já.

Abych ho nějakým způsobem zabavila a ukončila jeho stále dokola opakované, pro mě šílené otázky „kolik ti je, kolik je to kilometrů na jižní pól, kolik spadne při bouřce kapek… kdy přijede máma“, s doprovodným UÉÉÉ utopeným v slzách jsem mu řekla, že mezi spoustou žab, které se na zahradě objevily, je určitě zakletá princezna čekající, až se po polibku stane opět tím, čím byla. Ostatním žábám jsem přisoudila post dvorních dam.

Aby neskončily pod nožem sekačky, měl je vnuk sbírat a házet do jezírka. Po mé informaci, kterou za občasného utírání nosu rukávem bundy hltal s otevřenou pusou, lezl se zavařovací sklenicí v ruce snaživě po kolenou a ukořistěné členy zakleté monarchie odnášel do vodní nádrže. S potutelným úsměvem jsem ho chvíli pozorovala a uspokojena svými pedagogickými schopnostmi odešla do chalupy připravit oběd.

Po nějaké době mi vnuk zmizel z okenního dohledu, a tak jsem s pečlivostí sobě nevlastní vyběhla do zahrady. Seděl schoulený u krbu a právě cicmal jednu z obzvláště velkých bradavičnatých žab. „Co to tady děláš?“ vyhrkla jsem plna odporu. Obrátil ke mně uslzenou tvář a zavzlykal: „Tohle taky neni plincezna… a to už je čtvltá…“ „Ty můj malej blbe,“ vypadlo ze mě se záchvatem smíchu, který ho viditelně ranil. Poznal, že jsem si dělala legraci, což bylo při jeho abnormálně vyvinuté hrdosti neodpustitelné. Zvedl se, vypnul svá miniprsa, žábou mrsknul do jezírka a zmizel v chalupě. Během oběda a odpoledne na mě nepromluvil.

„Já už s babičkou nikdy nebudu…“ byla první věta, kterou pronesl po příjezdu rodičů. Když na konci víkendu s nimi odjížděl, nemusel použít slov. Mluvil jeho výraz.

Maléru jsem se nevyhnula ani v následujícím týdnu, který jsem na chalupě trávila s jeho starším, téměř desetiletým bratrem. Zpočátku dny probíhaly k oboustranné spokojenosti. Chodili jsme do lesa i do zámecké cukrárny, v domácím teritoriu jako správný sommelier vybíral mezi značkami vín a pečlivě dbal na to, aby má číše nikdy nebyla prázdná. Já ho na oplátku učila hrát karty a občas nechávala vystřelit ze své pistole. S oblibou jsme luštili křížovky, které mi přivezl z domova, a to tak urputně, že po pár dnech nebyl jediný jejich čtvereček prázdný. „Babí, můžu skouknout tvoje starý časáky, jestlis tam nějakou nevynechala?“ zeptal se způsobně před mým odchodem na zahradu. Kývnutí mu stačilo k nastartování aktivity, při níž se rozhodl projít všechny tiskoviny od prvního patra po přízemí. „Aspoň se zabaví,“ řekla jsem si a pustila se do pletí skalky. Najednou za mnou přiběhl celý brunátný a s vytřeštěnýma očima zvolal: „Babi, pojď! To musíš vidět!“ Jeho vzezření působilo tak naléhavě, že jsem šla. Po otevření dveří obýváku jsem ztuhla. Na jídelním stole ležely otevřené, dávno zapomenuté erotické časopisy. Snažila jsem se nedat na sobě nic znát a pokračovala v chůzi. „Počkej, tohle nic není. Já ti ukážu jinej obrázek“ a začal v nich horečně listovat. Když konečně našel choulostivý záběr dvou za slušný honorář naaranžovaných figurantů, vyvalil na mě své uhrančivé tmavé oči a zahřímal: „To je masakr, viď!“ Byl. I pro mě, protože jsem si všimla, že se mu poněkud vzdouvají tepláky v místě, které mělo být ještě několik let v klidu. Po uši rudý zachytil můj pohled a od toho okamžiku věděl, že vím. „Tyhle věci tě budou zajímat, až budeš velkej chlap. Pak ti ty časopisy pro doplnění vzdělání dám. Teď je ale uklidím a to, cos tady našel, bude naším tajemstvím. Platí?“ a napřáhla jsem k němu dlaň pravé ruky. „Platí,“ hodil po mně spikleneckým pohledem a na důkaz dohody plácl svou pravicí o mou dlaň. Časopisy jsem uklidila a od té chvíle už na toto téma nepadlo jediné slovo.