David McCloskey

STANICE DAMAŠEK

KALIBR

Přeložil Pavel Pokorný

Stanice Damašek je fikcí. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorovy představivosti nebo jsou použity v rámci fikce. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami, živými či mrtvými je zcela náhodná.

DAMASCUS STATION

Copyright © 2021 by David McCloskey

Translation © Pavel Pokorný, 2022

ISBN 978-80-242-8117-9

Věnováno Abby, mé lásce a spoluspiklenkyni.

A také Sýrii a jejímu lidu,

s přáním, ať je budoucnost lepší než minulost.

Damašek byl svědkem všeho, co se kdy na světě událo,

a přece dosud žije. Díval se na trouchnivějící

vybělené kosti tisíců říší, a než zanikne,

spatří hroby ještě tisíců jiných říší.

– Mark Twain,

Našinci na cestách[1], 1869

[1]     Mark Twain, Našinci na cestách, přel. Jarmila Fastrová, Melantrich, Praha 1971, str. 303.

I. ČÁST

Vraždy

1

Během prvních let syrského povstání

Sam jezdil autem a prováděl detekci sledování. Po osmi hodinách už sevření jeho prstů na volantu povolilo a pulz se mu zklidňoval. Třikrát zastavil v Damašku či blízkém okolí a cestou absolvoval všechny naplánované odbočky. Pokaždé pečlivě kontroloval zpětná zrcátka, aby zjistil, jestli ho někdo nepozoruje. Na každé zastávce otálel, snažil se vyprovokovat protivníka k reakci. Horko se předním sklem propalovalo dovnitř a klimatizace mlela z posledního. Bolela ho záda a cítil, jak se hrbí. Uvízl v husté dopravě, stál s běžícím motorem na křižovatce v milosrdném stínu palem a borovic. Bubnoval prsty o volant a pohledem kontroloval zpětná zrcátka, zatímco na semaforu svítila červená. Všechna vozidla v dohledu srovnával s pomyslným katalogem aut, kterých si všiml během dne. Na semaforu se rozsvítila zelená. Chlap z mukábarátu v kožené bundě vstoupil se vztyčenou paží do vozovky a řidiči prvního vozu v řadě dal gestem najevo, aby zůstal stát. Auto za ním zatroubilo. Další člen mukábarátu přitáhl do vozovky dřevěnou kozu vyzdobenou plakáty prezidenta Bašára al-Asada a mávl na první auto, aby popojelo. Někdo zakřičel, že je tu kontrolní stanoviště.

Ačkoliv to bylo dnes už pošesté, Samovi se opět rozbušilo srdce. Jelikož nemá oficiální krytí, riskuje úplně všechno. Jestli ho chytí, nemá žádnou diplomatickou imunitu. Nikdo ho nebude vyměňovat. Prostě zmizí v nějaké podzemní cele. Člověk by musel být sociopat, aby v autě v nepřátelské zemi bez jakékoliv ochrany nebyl nervózní.

Sáhl do náprsní kapsy pro pas a položil jej na palubní desku. Byl to kanadský doklad, tmavomodrý (turistický), s fotografií muže jménem James Hansen. Na té fotografii byl Sam, souhlasilo i datum narození. Ten pas si vyzvedl na kanadské rozvědce v Ottawě jednoho blátivého jarního dne poté, co absolvoval obchůzku po kancelářích nedávno založené a neexistující společnosti s ručením omezeným Orion Real Estate Investments. Krytí bylo dokonalé – seděli tu skuteční lidé, aby brali telefony a odpovídali na e-maily. Kanaďané se toho účastnili velmi ochotně – výměnou za místo u stolu při závěrečném pohovoru s agentem Komodo, až bude bezpečně v Langley. Neboť ani spřátelené výzvědné organizace se nedělí, jen spolu obchodují.

Komodo patřil mezi nejproduktivnější zdroje, jaké stanice Damašek měla. Středního věku, osamělý, podle kabelogramů operativních důstojníků trochu podivín. Pracoval jako středně postavený vědec v syrském Středisku pro vědecká studia a výzkum – v organizaci odpovědné za Asadovy chemické zbraně. V Národní bezpečnostní agentuře dospěli k názoru, že Syřané odhalili systém, který Komodo používal k utajené komunikaci, takže v ústředí CIA v Langley strávili hektický den plánováním jeho exfiltrace. Sam si měl vytvořit identitu obchodníka s realitami, zajet do Sýrie a vyvézt agenta ven. V CIA se rozhodli exfiltrovat zároveň i Val Owensovou, která byla Komodovým řídícím důstojníkem. Sam a Val měli za sebou společnou službu v Iráku, pro ni to tehdy bylo první nasazení, pro něj třetí. Sblížili se tam jako bratr a sestra. Val byla Samova kamarádka a jejímu agentovi šlo o život. Když na obojí Sam pomyslel, znovu se mu rozbušilo srdce, zatímco na něj voják zamával, aby popojel.

Mladý voják s pronikavým pohledem a tenkým knírkem přistoupil k okénku řidiče a požádal o doklady. Sam mu na vteřinu s respektem pohlédl do očí. Pak mu podal pas, ve kterém měl už předem nalistovanou stránku s devadesátidenním syrským vízem, a upřel pohled skrz přední sklo směrem k dálnici. Voják zběžně prolistoval pas, střelil očima kolem, jako by uvažoval, jestli nemá zavolat nadřízeného, a pak pohlédl úkosem na Sama.

„Proč jste v Sýrii?“ zeptal se angličtinou zatíženou silným přízvukem.

„Obchodně,“ odpověděl arabsky Sam.

Voják kývl na jednoho ze svých kolegů, kteří postávali kolem a nervózně sledovali zaparkované automobily a okolní budovy. Tuhle část města měl režim pod kontrolou, ale povstalci a džihádisté si občas brali kontrolní stanoviště na mušku. Sebevražední útočníci s náložemi, reaktivní granáty, rychlé přepady, taktika, kterou Sam zažil během pobytu v Bagdádu – to všechno začínalo být v Damašku stále obvyklejší. Voják vystrčil bradu a plácl pasem do natažené dlaně.

„Otevřete kufr,“ vyzval Sama.

Sam stiskem tlačítka odemkl zadní zavazadlový prostor. Druhý voják odklopil víko, vytáhl Samův kufr a zprudka jej postavil na chodník.

„Je zamčený?“ chtěl slyšet první voják.

„Ne,“ odpověděl Sam. Slyšel zvuk otvíraného zdrhovadla a pak tlumené šustění oblečení házeného zpět do zavazadlového prostoru.

„Proč nemáte nic složené?“ zajímal se druhý voják.

„Protože už jsem dnes projel několika kontrolními stanovišti,“ řekl Sam.

„Z půjčovny?“ zeptal se první voják a klepl do dveří řidiče pažbou samopalu AK-47.

Sam přikývl.

„Papíry.“

Sam otevřel odkládací schránku u spolujezdce a podal vojákovi několik listin dokládajících, že vůz patří půjčovně Rainbow Rentals v jordánském Ammánu. Zatímco voják zkoumal papíry, Sam vytěsňoval z mysli vzpomínku na to, jak mu mechanik ve stanici Ammán pomocí figuríny přesně odpovídající Komodově výšce a váze (165 centimetrů, 66 kilogramů) předváděl způsob, jakým do speciálně vytvořeného oddělení v zavazadlovém prostoru uložit člověka.

Voják mu vrátil doklady od auta. „S čím přesně obchodujete, pane Hansene?“

„Investice do nemovitostí. Vily za městem, možná nějaké byty v historickém centru.“

„Vily jsou teď levné.“

„Ano,“ usmál se Sam. „Ano, to jsou.“

„Kufr je v pořádku,“ oznámil voják stojící za autem.

Voják podal Samovi pas a zabručel: „Jeďte.“

Sam opustil kontrolní stanoviště a zamířil po dálnici M1 do centra. Z mešit zaznívalo volání muezzinů k maghribu, modlitbě při západu slunce. Takhle navečer bylo aut v ulicích málo. Syřané se soumrakem spěchali domů. Nikdo nestál o to být venku, až po sobě začnou vládní vojáci a rebelové střílet z minometů.

Zatímco se slunce za jeho zády nořilo za obzor, Samovo tělo konečně dospělo ke stejnému závěru, k jakému už dřív došla jeho mysl: je čistý. Nesledují ho. Na okamžik pocítil úlevu. Pak přišly pochyby, rituální součást detekce sledování pro každého operativního důstojníka CIA od prvního tréninku na Farmě. Kritický okamžik každé mise, související s neúprosným faktem, že si nikdy nemůžete být opravdu jisti – že je vždycky lepší akci kvůli sledování zrušit, než přistoupit k cíli operace s pocitem, že se možná mýlíte.

Proto se těm otázkám nijak nebránil.

Nesledoval ho ten černý lexus s odřenými dveřmi spolujezdce v Jafúru? Co ten zaprášený žlutý taxík, který má právě teď za sebou – nezahlédl ho po druhé zastávce, u té nevkusné vily s bazénem ve tvaru přesýpacích hodin? Co to sluneční prasátko z jednoho z činžáků u toho posledního kontrolního stanoviště – nemohlo to být pevné pozorovací stanoviště? Sam si vsunul do úst proužek mátové žvýkačky. Pomalu žvýkal s pohledem upřeným skrz poškrábané a špinavé přední sklo. Blížil se k Damašku. Při detekci sledování v automobilu bylo hrozně těžké všimnout si, jestli se v okolí něco opakuje. Pocítil chuť vystoupit z auta, jít po ulici, ale neměl k tomu žádný důvod. Předměstí Damašku teď bylo bojovou zónou a Sam byl James Hansen, investor do nemovitostí. James Hansen by jen tak pro nic za nic nezastavil v bojové zóně. James Hansen by chvátal do svého pronajatého domu v historickém centru, aby byl včas v posteli a mohl se před návratem do Ammánu dobře vyspat.

Zastavil svůj landcruiser dva bloky od konspiračního domu. Plácl vybledlou automapou o střechu vozu a předstíral, že hledá ve spletitých uličkách cíl své cesty. Poslední možnost zrušit akci. Sam se zhluboka nadechl a vnímal na kůži chladný noční vzduch. Neměl v týle husí kůži. Neměl pocit, že ho sledují. Rozhlédl se s automapou v dlaních jako nějaký zpitomělý turista a naposled se pokusil najít v okolní tmě někoho, kdo ho pozoruje. Pak se zastavil s pohledem upřeným na správnou ulici a pohodil automapu na sedadlo spolujezdce.

Dojel před dům u okraje čtvrti Bab Túma. Kanaďané vybrali ideální lokaci těsně mimo historické centrum: konspirační dům s označením Archimedes poskytoval snadný přístup do křivolakých a úzkých uliček centra, což bylo ideální pro detekci sledování, ale zároveň i k širším ulicím kolem, takže sem bylo jednoduché dojet vozem. Byl to třípodlažní palác z osmanské éry, tak rozsáhlý, že Samovi připadalo, jako by zabíral půl bloku. V Damašku byly garáže neobvyklé a u podobně velkolepé staré budovy by je považovali za vadu na kráse. Vlastník, kanadský agent, dosáhl požadované funkčnosti, aniž by obětoval estetická hlediska, protože nechal postavit vrata tak, aby byla od vnějších zdí budovy k nerozeznání.

Sam stiskl tlačítko ukryté za plynovou lucernou na severní zdi. Když vrata zaskřípala a otevřela se, zacouval do garáže. Navzdory rozměrům vily vedla z garáže jen úzká chodba. Mramorová podlaha končila u dvojitých dveří vysokých čtyři a půl metru. Kovová mříž byla vytepaná do citátů z koránu tvořících tucty složitých polí. Sam otevřel dveře do vnitřního dvora. Uprostřed bublala fontána obkroužená malými shluky pomerančovníků a citronovníků. Když Sam vkročil na dvůr, ve tmě varovně zakrákalo pár vran. Někde na východě se rozlehla minometná salva. Instinktivně couvl, vrátil se do chodby a zavřel dveře.

V rámci spolupráce mu Kanaďané poskytli plánek domu, takže bez potíží prošel spletitými chodbami do kuchyně. V zatuchlé skříni našel všechno, co si vyžádal: balení vysokokalorických cereálních tyčinek, plastový sáček s deseti dvoumiligramovými pilulkami xanaxu, přenosný kyslíkový koncentrátor, hydratační vak značky CamelBak a pleny pro dospělé. Napustil do hydratačního vaku vodu a vytáhl z balení jednu plenu. Všechno naskládal do černé tašky a zatáhl zdrhovadlo.

Vrátil se do garáže a otevřel zavazadlový prostor auta. Poté, co v přesném pořadí otočil sérií skrytých voličů, jak mu to ukázali v Ammánu, odsunul stěnu, za níž se v zadních sedadlech skrývalo tajné oddělení. Sam přejel dlaní po jeho tenkém obložení. Bylo z černého silikonu, ze sklepních dílen v Langley jej dopravili na stanici Ammán v diplomatické poště. Dokázalo pohlcovat teplo, takže všechno teplé ukryté uvnitř zůstávalo neviditelné pro infračervené senzory. Když Sam ukládal tašku dovnitř, říkal si, že by CIA do těchhle cestovních zavazadel měla dávat kyanidové kapsle, jako to dělají svým agentům Rusové. Agent CIA chycený v Sýrii má před sebou měsíce výslechů a mučení. Sam by na Komodově místě o takovou kapsli rozhodně stál.

__________

Sam strávil půlhodinu kliky a lehy-sedy, aby se cvičením zbavil stresu. Když skončil, dal si horkou sprchu. Val už měla patnáct minut zpoždění. Nemusel se koukat na hodiny. Po výcviku na Farmě takové věci prostě věděl.

Převlékl se do čisté bílé košile a světle šedého obleku a vydal se znovu do kuchyně. Třeba se tam najde káva. Objevil starý zaprášený presovač, elektrickou konvici na vodu a plechovku mleté kávy. Doporučené datum spotřeby nekontroloval, bylo mu to jedno. Potřeboval kofein.

Zalil kávu, počkal, až trochu vychladne, a pak hrnek třemi hlty vyprázdnil. Nalil si druhý a sledoval, jak se z něj kouří. Zpaměti navolil telefonní číslo a zeptal se, jak to vypadá s tou akvizicí v Dubaji. Hlas na druhé straně, syrský agent, který neznal skutečný význam žádného z dohodnutých kódů, mu sdělil, že transakce je pozastavena. Sam ho požádal, ať to zopakuje.

„Je to pozastavené, pane Hansene.“

Sam vypil druhou kávu dvěma hlty a prázdný hrnek rozbil o podlahu.

__________

Vzhledem k tomu, že Komodovi bezprostředně hrozilo zatčení, i k neustále se zhoršující bezpečnostní situaci v Sýrii, musela CIA opustit obvyklý scénář exfiltrace: schovávat agenta pár týdnů po konspiračních bytech, počkat, až se situace uklidní, a pak jej propašovat přes hranice. Komodo byl sledován už týdny. Všichni tři měli opustit Sýrii rovnou z konspiračního domu.

Sam si v obleku lehl do postele. Srdce mu bušilo z přívalu kofeinu a adrenalinu. Jestli mukábarát sebral Komoda, půjdou teď po Val. Jediné, co může dělat, je čekat na Val. V téhle práci šlo hlavně o čekání. Ale čekání vyvolávalo nervozitu, kvůli které teď měl chuť vypít láhev whisky nebo spolykat pár z těch xanaxů připravených pro Komoda. Někteří operativci se pokoušeli otupit nervozitu alkoholem, drogami nebo ženami. To vždycky končilo špatně, propuštěním ze služby nebo něčím ještě horším. Jednoho Samova spolužáka z Farmy – operativce bez oficiálního krytí operujícího v Bělorusku – našli v jeho bytě v Minsku pověšeného na trámu. Všude po podlaze se válely pilulky, injekční stříkačky a prázdné láhve od vodky.

Mise člověka unaví.

Byly skoro dvě hodiny v noci. Sam zaslechl, jak někde v domě vrzly dveře, a pak kroky v chodbě.

Našel Val v kuchyni. Podupávala nohou a třesoucí se rukou nabírala lžicí kávu do presovače. Když ji rozsypala, praštila dlaněmi o linku.

„Kurva, kurva, kurva,“ vykřikla. „Tři termíny vyzvednutí. Zmeškal tři termíny.“

Nervózně se chvěla a natahovala do plic vzduch skrz sevřené rty, aby se uklidnila. Cvakla vypínačem konvice a svezla se na podlahu, zády k lince. Sam se posadil vedle ní. Zatímco voda v konvici s bubláním ožívala, oba mlčeli. Val byla houževnatá a štíhlá, skoro stejná, jakou si ji pamatoval z Bagdádu, jen si nechala blond vlasy vyrůst až na záda. Položil jí paži kolem ramen. Opřela si o něj hlavu.

Za pár minut vstal a přinesl z kufru landcruiseru červenou tašku. Vrátil se s ní do kuchyně a podal ji Val. Uvnitř byl kanadský pas, který stejně jako ten Samův obsahoval její skutečnou fotografii a falešné jméno. Val prozkoumala maskování – paruka, brýle, pěnové vycpávky, které jí přidají deset kilo na váze. Všechno ve shodě s fotkou. „Jako bruneta s nadváhou vypadám děsně,“ okomentovala to.

„Já vím. Proto jsem to vybral.“

Usmála se, ale pak zvážněla.

„Musíme mu nechat ještě pár hodin, aby mohl dát nouzový signál. Jestli o sobě nedá vědět, mizíme.“

__________

Seděli na kuchyňské podlaze a čekali. Na signál, že se objevil Komodo, na denní světlo, na to, až mukábarát vyrazí dveře. Střídali se, jeden měl držet hlídku a druhý spát, ale nedokázali usnout a teď si oba mnuli zarudlé oči, když uslyšeli z ulice kovové skřehotání. Demonstranti křičeli do megafonů Silmíja, silmíja – pokojně, bez násilí. Hluk davu se rozléhal domem.

„Začíná páteční demonstrace,“ poznamenal Sam.

„Náměstí Abbásovců je jen pár ulic na sever,“ odpověděla unaveně. „Opoziční výbor a nejrůznější facebookové stránky vyzývaly na dnešek k demonstraci. Lidé chtějí tábořit venku, dokud režim nepadne. No, začali s tím dneska brzo. Měli bychom rychle vypadnout.“

Sam hleděl oknem na dav hrnoucí se ulicí.

„Takhle velkou demonstraci ještě Damašek nezažil,“ řekla Val. „Mohlo by to být krvavé.“ Pak se posadila a opřela se lokty o stůl. „Myslím, že jsme ho ztratili.“

„Nejspíš,“ odpověděl Sam vstoje. „Ale teď se potřebujeme starat o jiné věci než o tuhle ztracenou operaci. Měli bychom zmizet.“

Val otvírala ústa a chtěla něco říci, ale venku zakrákaly vrány a Sam cítil, jak mu naskočila v týle husí kůže. Val zavřela ústa a Sam podle jejích rozšířených očích viděl, že to cítí stejně.

Silmíja, silmíja.

Oba vstali. Samova židle v tom nápadném tichu zaskřípala o podlahu.

Silmíja, silmíja. Starobylé dveře domu zapraskaly a vyvrátily se ze závěsů.

2

Takhle velký dav zažila Marjam v Sýrii jen jako malá holčička. Mačkala se rameno na rameno v proudu skandujících demonstrantů hrnoucích se k náměstí Abbásovců. Lidé mávali podomácku zhotovenými transparenty, spousta z nich měla pomalované tváře a někteří si nesli chladicí tašky, jako by šli na piknik. Nějaký statný chlapík po její levici vláčel skládací židli a malou zeleno-bílo-černou vlajku se třemi hvězdami, symbol povstání. Pokaždé, když někdo z vůdců demonstrace zakřičel do megafonu, zvedl muž vlajku nad hlavu. Po pravé straně měla Marjam ženu. Ta vedla za ruku holčičku v růžovém tričku s nápisem SVOBODA a postupovala rychle vpřed. Marjam pohlédla holčičce do očí a ta jí chvatně ukázala prsty symbol V, než se jí ztratila v davu. Náměstí pulzovalo energií, ale Marjam cítila jen rostoucí strach. Pracovala v paláci, takže věděla, že vláda proti demonstraci rychle zakročí. A než se to stane, musí něco stihnout udělat.

Z náměstí zaskřehotal megafon. Silmíja, silmíja.

Náměstí Abbásovců vlastně ani nebylo náměstí, spíš kruhový objezd. Marjam stála na jeho jižním okraji a viděla, že celý prostor pokryl dav. Místo vozovky a chodníků byla všude jen jednolitá masa hlav, ramen, vlajek a transparentů. Marjam tu byla, aby chránila Razan, svou milovanou sestřenici. Lehkomyslnou, bezstarostnou. Manipulovatelnou. Razan, zahalená v povstalecké vlajce a nejspíš trochu v rauši, napochodovala na náměstí Abbásovců pod lepenkovými transparenty požadujícími svobodu, konec mimořádného stavu a nové volby. Samé rozumné požadavky. A z právního hlediska dokonale vlastizrádné. Marjam to věděla, tlačila se dál a bojovala s nutkáním začít na sestřenici křičet, ať jde domů. Ať nechá být tohle náměstí a demonstraci. Ať se s ní jde opít, jako za starých časů. Razan dál pochodovala směrem k centru náměstí, k pódiu postavenému z kusů dřeva a nábytku popůjčovaného z domácností lidí nakloněných opozici. Marjam se rozhlížela po chlapech z mukábarátu a držela se dál od pódia, aby mohla tvrdit, že je jen nevinná kolemjdoucí. Chtěla jsem nakoupit zákusky, na tu velezrádnou demonstraci jsem se jen dívala, pane, zkusila si to v duchu stydlivě. Vždycky mít pro ty osly z mukábarátu nachystanou historku, jak říká Razan.

Marjam zůstala stát u cukrárny na okraji náměstí. Hluk davu už byl ohlušující, takový jásot v Sýrii nikdy nezažila. Velká shromáždění byla povolena jen při aranžovaných, povinných demonstracích, které starý prezident, otec toho současného, pořádal na stadionu hned vedle náměstí. Chodívala tam jako malá holčička ztracená v davu recitovat slogan, podle kterého byl prezident nejlepší farmaceut v zemi. „Statečný rytíř Sýrie!“ nutili je vládní agenti volat. „Damašský lev!“ Marjam se pak zeptala otce, jestli je prezident opravdu dobrý farmaceut. Už byla dost velká na to, aby chápala, že na něco takového se ho nemůže ptát před lidmi, pokud vůbec. Usmál se, pohladil ji po vlasech, rozpačitě se rozhlédl a zašeptal jí do ucha: „Je to dobrý lhář, habíbtí.“

Na pódium vystoupili dva pohlední, energičtí mládenci. Vyslovili požadavek, aby prezident odstoupil, a dav souhlasně zajásal. Marjam si všimla muže od mukábarátu v kožené bundě, který demonstraci natáčel na kameru. Takových tu nejspíš budou stovky. Nezměrnost davu ji zprvu uklidňovala, ale teď jí to začínalo nahánět hrůzu. Znovu pohlédla na svou sestřenici stojící hned pod pódiem. Nějaký demonstrant podal Razan megafon. Marjam vykročila. Je načase odtrhnout tu bint mbarih, zatracenou naivku, od pódia, než se tam nechá zabít.

Ale než udělala krok, objevil se před ní stín, jako když se po zemi rozleje inkoust.

Zarazila se a vzhlédla. Na střeše cukrárny spatřila nějakého muže v černých šatech. Přes ústa a nos měl ovázaný šátek a držel velkou pušku. Dlaň měl u hlavy, jako by poslouchal sluchátkem. Hleděl přes ulici na jinou střechu, kde podobně oděný muž upevňoval zbraň na trojnožku. Jeden z těch mládenců na pódiu držel megafon a vyzýval prezidenta Asada – technicky vzato jejího nadřízeného – k legalizaci nových politických stran. Ale Marjam stála u cukrárny. Před sebou viděla na transparentu nápis: SVOBODA ZAČÍNÁ NAROZENÍM. V SÝRII ZAČÍNÁ SMRTÍ. Viděla, jak se v davu nějaká mladá dvojice líbá, viděla zavalitou ženu s neuvěřitelně těžkými prsy tančit před transparentem ASADE VZBUĎ SE, JE ČAS.

Marjam sledovala, jak její sestřenice vystupuje s megafonem na pódium. Dav zajásal. Marjam vzhlédla, ale ty muže na střechách už nebylo vidět. Razan měla na sobě pomalované džínsy a tričko vyzdobené vlajkou se třemi hvězdami. Zvedla vyzývavě paži a požadovala svobodu. Prohlásila, že lidé si přejí, aby režim padl. Pronesla Silmíja, silmíja, a dav jí ozvěnou odpověděl.

„Je to řezník, je to tyran,“ skřehotala Razan do megafonu. „Asad musí odstoupit, musí rezignovat.“

Marjam se teď skutečně snažila pohnout, připadalo jí, že ji pálí všechny svaly, ale nešlo to, tiskla se ke stěně cukrárny a zanedlouho ucítila závan vzduchu, jak se kolem ní prohnali pěšáci mukábarátu. Když si uvědomila, jak šílené věci to Razan křičí, měla pocit, jako by opustila vlastní tělo, jako by viděla sama sebe chrlit proud nadávek na svou pitomou, statečnou sestřenici.

Viděla, jak chlap z mukábarátu stojící v davu něco šeptá do rádia. Pak zazněl výstřel. A další. A další. Kolem jednoho z těch energických mládenců na pódiu vyprskly růžovočervené obláčky a zhroutil se k zemi. Marjam se tiskla ke zdi a studilo ji v zádech, přestože kámen pálil. Všechno ztichlo, transparenty padaly na zem, lidé utíkali.

Pak začaly zbraně mukábarátu dav kosit. Výstřely byly nejprve sporadické a váhavé, pak se rytmicky ustálily, jak střelci nabyli odvahy. Mladá žena v bílém hidžábu se snažila zvednutými pažemi chránit před ranami holí. Jiný muž z mukábarátu se rozmáchl holí a udeřil nějakého muže do hlavy, podruhé a potřetí, až lebka praskla. Muž se snažil zůstat stát, ale nohy ho neunesly, pěšák mukábarátu ho svalil na zem a znovu se rozmáchl holí.

„Uteč, uteč, uteč,“ vřískala Marjam marně na Razan. Sestřenice ji neslyšela, a stejně by ji neposlechla.

„Svobodu,“ křičela Razan. „Svobodu! Svobodu!“

Teď se s rachocením probraly k životu zbraně na střechách. Velkorážové střely prolétaly masem, transparenty a vlajkami. Marjam se něco rozstříklo po tváři, zamrkala, svěsila hlavu a otírala si oči, zatímco dál nadávala své sestřenici. Byla to krev, ale Marjam nevěděla, odkud ta krev je. Osahala si hlavu, nohy, hrudník. Nikde žádné zranění. Zbraně rachotily a dav utíkal. Razan zůstávala vzdorovitě stát na pódiu s megafonem pevně v ruce, zatímco se demonstranti hnali pryč jako splašené stádo.

Na pódium vyskočil svalnatý člen mukábarátu mávající holí.

„Svobodu,“ slyšela Marjam křičet sestřenici do megafonu. „Chceme svobodu.“ Když se k ní muž přiblížil, odložila megafon. Pohlédla do nebe, směrem k hoře Kásjún, a zavřela oči. Pak na její hlavu dopadla mužova hůl.

3

„Nevejdu se tam, Same,“ zašeptala syčivě Val. „Prostě se tam nevejdu. Komodo je prcek a já mám metr osmdesát.“ Snažila se složit nohy do tajného prostoru v landcruiseru, ale nešlo to, i když jí Sam rukama tlačil do kyčlí. Nadávala a křivila tvář bolestí, když jí marně skládal končetiny jako origami. Už slyšel v domě křik a blížící se kroky. Prohledávali pokoje a křičeli její jméno. Přišli si pro ni.

Zoufale se zasmála. Tenhle smích si pamatoval z Bagdádu. Znamenal, že je všechno v háji. Val vylezla z úkrytu. Sam se cítil hrozně a znovu se jí zeptal, jestli to chce riskovat, i když odpověď už znal. „Co kdyby sis prostě sedla dopředu jako spolujezdec?“

„To je k ničemu, přece slyšíš, co křičí. Mám diplomatický pas. Mám imunitu. To bude dobrý. Kdyby nás chytli, byl bys v háji ty.“

Přikývl. Musel jí to nabídnout, ale byli profesionálové a věděli, co je třeba udělat. Políbil ji na tvář. Maličko se usmála a stiskla tlačítko na stěně. Dveře garáže se začaly pomalu otvírat.

„Za pár týdnů to spolu zapijeme,“ pronesla a vrátila se do domu.

__________

[NEZŘETELNÉ HLASY A ZVUKY, šustění papíru]

Je to zapnuté? [Tlumená odpověď, hluk]

Už? Dobře. Tohle je druhý výslech Samuela Josepha, operativního důstojníka GS-12, vedený kontrarozvědkou a bezpečností. Jsme ve stanici Ammán. Je šestadvacátého března, jedna hodina odpoledne místního času. Ohledně první části výpovědi pana Josepha, popisující exfiltraci ze Sýrie, odkazujeme na kabelogram 2345.

Výslech vedou důstojníci Tim McManus z kontrarozvědky a Lloyd –

[Kašel] Podejte mi… děkuji. [Nejasné zvuky]

Lloyd Craig z bezpečnosti. Projdeme sadu otázek vycházejících z naší představy o průběhu operace.

Otázka: Řekněte prosím do záznamu své jméno.

Odpověď: Samuel Joseph.

Otázka:  Valerie Owensová vám řekla, že agent Komodo zmeškal tř i termíny vyzvednutí?

Odpověď: To už jsme probírali, Time. Ano. Řekla, že zmeškal všechny tři.

Otázka: A detekce sledování byla jednosměrná? Valerie Owensová měla opustit Sýrii s vámi?

Odpověď: Time, vždyť už jsme to všechno probírali.

[Šustění papíru, nezřetelná konverzace]

Otázka: Poté, co přišla do konspiračního domu, nemluvila o tom, jak probíhala detekce sledování?

Odpověď: Ne.

Otázka: Není to neobvyklé?

Odpověď: Není, pokud proběhla úspěšně. Kdyby Val měla za to, že ji sledují, nedokončila by trasu. Zrušila by operaci a jela by domů.

Otázka: Jak to víte?

Odpověď: Sloužil jsem s ní předtím v Bagdádu. Sakra, Lloyde, už jsme –

Otázka:  Same, musíme tyhle otázky projít. Z velitelství poslali před hodinou další. 

Odpověď:  Fajn, fajn. Val byla výjimečný operativec. Prověrku pro operace v zakázaných oblastech jsme získali společně. Jestli do toho konspiračního domu dorazila, znamená to, že usoudila, že ji nesledují. 

Otázka:  Znal jste ji dobře? 

Odpověď:  Ano. Byli jsme si blízcí. 

[Tlumené hlasy, kašlání]

Odpověď:  Jen se na to zeptejte. 

Otázka:  Je to… no…  [Kašlání]

Odpověď:  Prostě se zeptejte, Time. 

Otázka:  Měl jste někdy s paní Owensovou intimní poměr? 

Odpověď:  Ne. 

Otázka:  Děkuji. A vy jste během svého pobytu v Sýrii nikdy nezaregistroval, že by vás sledovali? 

Odpověď:  Ne. 

Otázka: [Šustění papíru]  Tohle je plánek toho konspiračního domu. Můžete nám ukázat a popsat, jak pronikli dovnitř? 

Odpověď:  Dostali se dovnitř hlavními dveřmi. Tudy. Myslím, že použili beranidlo. Také rozbili nejméně jedno okno do ulice. Tady. Podle toho, jak rychle se dostali do garáže, soudím, že jich několik přeskočilo přes zeď do dvora, ale tím si nejsem jist. Hrnuli se dovnitř. Běželi jsme k automobilu. Touhle chodbou a pak přes dvůr. Tam jsem měl pocit, že slyším, jak jich pár skáče přes zeď. Doběhli jsme do garáže a – 

Otázka:  Moment, Same, na velitelství k tomu mají konkrétní dotaz.  [Šustění papíru] Proč si prostě nesedla na sedadlo spolujezdce a neodvezl jste ji? 

Odpověď: Val i já umíme plynně arabsky. Slyšeli jsme muže z mukábarátu, jak prohlížejí pokoj za pokojem a křičí pořád dokola to samé: Není tady. Říkali její jméno. Přišli si pro ni, ne pro mě. Nemohli jsme riskovat, že nás uvidí spolu.

Otázka: Takže jste se pokusili použít tu skrýš v landcruiseru?

Odpověď: Ano. Nevešla se tam.

Otázka: Co jste udělali potom?

Odpověď: Rozhodli jsme se, že ona tam zůstane a podstoupí to, protože má diplomatickou imunitu. Budou se ji pokoušet vyslýchat, udělají z ní personu non gratu, a pak se vrátí domů.

Otázka: A kdyby chytli vás…

Odpověď: Kdyby chytli mě, zmizel bych navždycky v nějaké syrské kobce, protože jsem měl jen kanadský pas. Bylo to správné operativní rozhodnutí a každá posudková komise to dosvědčí.

Otázka: O tom se nikdo nepře, Same. Takže, kufr už jste měl v autě. Co bylo pak?

Odpověď: Otevřela vrata garáže, vyjel jsem a zamířil k hranici.

Otázka: Muži z mukábarátu vás neviděli?

Odpověď: Podle všeho nevěděli, že dům má garáž a že se dá z téhle strany opustit. Pokud je mi známo, vůbec ten automobil nezaregistrovali.

Otázka: Veliteli stanice Ammán jste řekl, že jste při odjezdu něco slyšel.

Odpověď: Ano.

Otázka: Můžete nám říci, co jste slyšel?

Odpověď: Slyšel jsem Val křičet.

__________

Sam kliknutím zastavil přehrávání zvuku na počítači. Když si uvědomil, že bubnuje prsty do stolu, složil ruce do klína. Pak upřel pohled do zdi. V duchu slyšel Val křičet. Na rozdíl od většiny kolegů na operačním ředitelství měl Ed Bradley, šéf oddělení pro Blízký východ, svou osobní „zeď ega“ skromnou. Na knižním regále leželo pár dárků od významných přátel včetně napůl složeného australského vojenského klobouku a útočné pušky AK-47 Chálida Šajcha Muhammada. Ale byla tam i police vystavující Bradleyho pýchu a radost – neutralizovaný raketový systém, který dostal za vedení programu Stinger proti sovětům v Afghánistánu. Říkalo se, že ten raketomet není deaktivovaný. Nějaký návštěvník prý jednou stiskl spoušť a celé se to rozsvítilo jako vánoční stromeček. Za Bradleyho kancelářským stolem seděla Procterová, šéfka stanice Damašek. Přijela do Langley řešit důsledky toho, že zajali Val Owensovou.

Jmenovala se Artemis Aphrodite Procterová – její otec byl posedlý řeckou mytologií. Po prvním setkání s ní dospěl Sam k názoru, že dělá čest spíše tomu prvnímu křestnímu jménu než tomu druhému.

Procterová měla spoustu vlastností, mimo jiné byla malá. Měřila stěží půldruhého metru. Její černé vlasy, explodující do kudrn, jako kdyby byla připojená do elektrické zásuvky, kontrastovaly s bledou, pihovatou pokožkou. Všude po těle jí hrály napjaté svaly. I pod blůzou viděl Sam obrysy svalnatých paží a široká ramena. Vzpomněl si, co mu řekl v Moskvě jeden z jejích operativců: „Člověče, ta je jako ten praštěnej králíček na baterky Duracell. Ne nadarmo jí přezdívají proktologistka. Je k neutahání. A jestli zpomalíš, sežere tě zaživa.“ Ten operativec také Samovi vyprávěl, jak jednou naplánoval nějakou operaci a Procterová o tom plánu v kabelogramu napsala, že jsou to totální sračky. „Takhle to napsala přímo na ruské ústředí,“ řekl. „A víš co? Měla pravdu. Hodně jsem se od ní naučil.“

Procterová se šťourala v zubech. Bradley sevřel Samovi rameno, sebral ze stolu termosku s kávou a posadil se za konferenční stůl. Měřil skoro metr devadesát, na Texaské univerzitě hrával zadáka. Dlouho se snažil zbavit protáhlé výslovnosti prozrazující, že vyrostl v Texasu, ale už to vzdal. Pod jeho výrazným fyzickým vzhledem se skrývala skvělá intuice na lidi a velká praxe profesionálního operativce. Teď měl ale plné ruce práce s krizí na Blízkém východě, netrpělivými politiky nahoře a nafoukanými dohlížiteli v Kongresu. Na tváři se mu viditelně podepsal stres.

„Pokud jde o ten křik,“ prolomila ticho Procterová, „jaký křik to byl?“

„Křik utrpení. Vytloukali jí duši z těla.“

Sam přejel pohledem ze zdi na Procterovou. „Máte nějaké stopy?“

„Jednu ano,“ odpověděla. „Získali jsme ji v noci. Odposlechli jsme rozhovor. Z úřadu mukábarátu volali na bezpečnostní službu, že právě zatkli nějakou Američanku. Zatím to nemáme potvrzené, ale vypadá to věrohodně.“

„O nějaké bezpečnostní službě slyším poprvé,“ zareagoval Sam.

„Upřímně řečeno, já také,“ odpověděla Procterová. „Ale zabývali jsme se tím a narazili jsme na pár zmínek v loni ukradených dokumentech. Asad zřejmě chtěl, aby na mukábarát někdo dohlížel. Pověřil tím generála Alího Hasana a dal mu v rámci paláce rozsáhlé pravomoci. Ten muž je pravý syn režimu. Jeho bratr je Rustum Hasan, velitel republikánské gardy.“

„Jestli ji drží Syřané, může to být dobrá zpráva,“ řekl Bradley. „Alespoň může naše vláda tlačit na jejich.“

„Varovali jsme Asada neoficiálními kanály, že pokud se něco stane, budeme hnát k odpovědnosti jeho režim,“ oznámila Procterová. „Ale popírají, že by ji drželi. V Bílém domě a těm blbcům v Kongresu je možná jedno, jestli bude někdo od nás kolik týdnů zavřený ve vězení, ale mně to jedno není. Jestli se dostanu k telefonnímu číslu na Alího Hasana, hned mu zavolám, Ede. Řeknu mu to jasně.“

„My jim vůbec nevyhrožujeme?“ ujišťoval se Sam. Bezmyšlenkovitě si hrál prsty s uzlem kravaty a uvolňoval jej. „Jak to? Drží ji nelegálně.“

Bradly na něj významně upřel pohled. „Prezident řeší v Sýrii vyšší zájmy, Same. Důležitější věci, než je ona. Má diplomatický pas. Zanedlouho ji dostaneme zpátky.“

„A do té doby jim budeme jen posílat jedno varování za druhým a nevyvodíme z toho žádné důsledky?“ dožadoval se Sam.

Bradley pokrčil rameny a dolil si z termosky kávu. „Já s tebou souhlasím, ale Bílý dům to teď vede takhle. Budeme čekat. Dostaneme ji zpátky, jen to nějaký čas potrvá. Syřané ji jenom zavřou do cely a budou se jí slušně vyptávat, byli by blázni, kdyby si dovolili něco víc. Nakonec ji pustí. A ano, Artemis, měli bychom si promluvit s generálem Hasanem, jestli nám v Národní bezpečnostní agentuře zjistí jeho číslo.“

Bradley pohlédl na nástěnné hodiny. „Za chvíli budu muset jet. Celé odpoledne mě budou grilovat na Kapitolu.“

„Zvláštní senátní výbor pro bezpečnost?“ zeptal se ho Sam. Pronesl to tak, že bylo jasné, co si o tomto orgánu myslí.

„Jo, přesně ti,“ odpověděl Bradley a v názorném urážlivém gestu zapumpoval ve vzduchu zaťatou pěstí. „Jsou zvědaví na Val.“

Sam si podal ruku s Procterovou a šéfka odešla. Sam okouněl a prohlížel si raketomet Stinger, zatímco si Bradley sbíral do kufříku podklady do Kongresu.

„Slyšel jsem, že je kapku cáklá,“ poznamenal Sam.

„Procterová?“

„Jo.“

„Je schopná. Mimochodem, máš dneska nějaké plány na večeři?“

„Mám v lednici celé grilované kuře a šest plechovek piva, jinak nic,“ odpověděl Sam.

„Fajn. Pivo se hodí. Přijedeš povečeřet se mnou a s Angelou u nás na farmě? Něco pro tebe mám.“

„A co?“

„Rozptýlení.“

__________

V dopravní špičce trvalo Samovi skoro dvě hodiny projet po silnici 267 a skrz Greenway Park na Bradleyovic farmu. Byl to vysilující zážitek srovnatelný s cestováním po Damašku uprostřed bojů.

Odbočil na štěrkem vysypanou příjezdovou cestu k domu. Na obzoru čnělo předhůří Blue Ridge a za horami svítila oranžová páska zapadajícího slunce. U kamenné zídky se pásli tři koně. Když Sam vystupoval z auta, uvědomil si, že vlastně zapomněl vzít to pivo. Zaváhal, jestli ještě nezajet do obchodu, ale Angela Bradleyová už otvírala přední dveře. „Ahoj, Same!“ Přivítala ho objetím a uvedla ho do kuchyně. „Ed je dole v díře.“ Tak říkala zabezpečené sklepní místnosti, díky které mohl Ed doma vyřizovat služební hovory a sledovat kabelogramy. Angela díru nesnášela. Když měl Ed přijmout místo v oddělení pro Blízký východ, jednou z jejích podmínek bylo, že si pořídí koňskou farmu na venkově za Washingtonem. Pro Bradleyho to znamenalo o hodinu delší dojíždění do práce, ale když se vzpouzel, řekla mu prostě: „Je mi to fuk, Ede.“

Bez ptaní otevřela pro Sama plechovku piva Coors Light a poslala mu ji přes kuchyňský pult. Pak si otevřela jednu i pro sebe, posadila se na pult jako školačka a zahájila výslech.

„Jak se mají příbuzní?“

„Dobře, všichni se mají dobře.“

„Máš nějakou známost?“

„Teď ne.“

„Aha. Chyba. Kam teď pojedeš?“

„To rozhodují nahoře.“

„Ed si to potřebuje srovnat v hlavě, co?“

„Ano, prosím.“

Když Angela dokončila výslech, pokývla hlavou. Sam si nebyl jist, co má to přikývnutí vlastně znamenat. Angela si utřela ruce do utěrky a oznámila, že k večeři budou steaky. Za chvíli už to na litinové pánvi syčelo. Než uslyšeli na schodech Edovy kroky, stačili už otevřít další dvě plechovky piva.

Angela jednou rukou přihrála Edovi pivo a druhou obrátila maso. Ed otvíral ústa a chtěl něco říci, ale zarazila ho.

„Pravidla znáte, mládenci,“ pronesla. „Třicet minut ani slovo o práci.“

„Ano, prosím,“ odpověděl Sam a pokusil se při tom co nejlépe napodobit její jižanský přízvuk.

Ukázala mu vztyčený prostředník.

__________

Nakonec těch minut bylo dokonce pětačtyřicet.

Sam a Ed pak sklidili ze stolu, umyli nádobí a potom si podle svého zvyku odnesli na verandu za domem šest piv v polystyrénovém termoboxu. Kolem svítilen bzučeli komáři.

Mlčky oba vypili půl plechovky. Pak přišel čas na válečné historky z Káhiry, na vzpomínky starých kamarádů u piva.

Když Sam dopil další pivo, Angela pootevřela síťované dveře. „Jdu spát,“ oznámila. „Same, přespíš u nás?“

„Nevadí?“ ujistil se.

„Jasně že ne,“ odpověděl Ed. „Můžeme si zítra vyjet karavanem.“

„Jestli jsem to nevěděla,“ řekla Angela. „Vezmi si ten pokoj vedle díry. V komoře dole máš povlečení a všecko. Dobrou noc, miláčku.“ Políbila Bradleyho na čelo a zmizela v domě.

Sam utrhl ze své prázdné plechovky uzávěr a zahleděl se k potemnělým horám. Sáhl do termoboxu pro poslední rundu a hodil plechovku Edovi.

„Potřebuju, abys pro mne vyřídil jednu takovou záležitost,“ vyslovil konečně Bradley. „Po té nepříjemnosti s Val ti to třeba zlepší náladu.“

„Oč jde?“

„Připravené naklepnutí v Paříži. Delegace Syřanů z paláce se má setkat s několika zástupci opozice v exilu. Jelikož teď už syrští vládní představitelé skoro neopouštějí Damašek, za pokus to stojí. Ty jsi na to perfektní kandidát: máš zkušenosti s nábory v oddělení pro Blízký východ, umíš plynně arabsky, už jsi nějaké Syřany rekrutoval. Přijede tam pár syrských úředníků a ty máš určit, koho z nich zkusit naklepnout.“

Ještě než Bradley začal vysvětlovat, Sam už předem věděl, že svolí k čemukoliv, co mu navrhne. Chtěl ale sedět a vnímat to hřejivé chvění, které cítil po těle, takže kladl nepotřebné otázky, na které už beztoho znal odpověď.

„Stanici Paříž to neláká?“

„Snažíme se držet Francouze mimo tuhle záležitost, takže se jich nechceme vyptávat, jestli tam nemají nějaký místní talent.“

„Obvykle mě neposíláš někam, kde je hezky. Bude to vítaná změna po těch obvyklých zapadákovech. Můžu tam vzít Bandity? V Paříži se vyznají a budeme potřebovat kontrarozvědku.“

Bandité bylo kódové označení pro trojlístek bratrů Kassabových: Eliase, Jusufa a Ramiho. Všichni tři byli agenti CIA. Měli dvojí občanství, syrské a americké, pocházeli z bohaté křesťanské rodiny vlastnící síť obchodů s automobily v Sýrii a v Libanonu. Jejich příbuzní žili hlavně v Bejrútu a v Istanbulu, měli ve zvyku řídit obchody na dálku. Sam navázal s bratry Kassabovými blízké přátelství a nakonec je během pobytu v Istanbulu naverboval. Zajišťovali auta a konspirační byty a prováděli základní průzkum pro stanici Bejrút. Sam příležitostně sledoval kabelogramy a věděl, že všichni tři prošli testem na polygrafu.

„Jo, vezmi je tam.“ Bradley se odmlčel a zamáčkl komára. „A taky jsem si dovolil vyčlenit ti nějaké analytické zdroje. Pomůžou ti urychlit to v Sýrii a připravit se na to výběrové řízení. No, asi půjdu do pelechu. Už je to šestý den, a pořád ještě jsem nerozchodil časový posun po Káhiře.“ Bradley vstal a chystal se otevřít dveře do domu, ale zarazil se a otočil se na Sama.

„Věnuj se té operaci pořádně, jasný? Úředník z paláce, to by byla velká ryba. Teď operujeme v Sýrii v podstatě naslepo.“

„Jasně,“ odpověděl Sam. „A ještě něco, Ede.“ Bradley s rukou na klice pootevřených dveří otočil hlavu. „Ohledně mé další cesty. Měl bych návrh.“

„Ano?“ pronesl Bradley, zavřel dveře a otočil se k Samovi.

„Co takhle Damašek?“

Bradley se pousmál a pohlédl k horám.

„Potřebujete tam mít někoho dobrého,“ pokračoval Sam. „Je to tam teď tvrdé, chce to někoho bez závazků. Já je nemám. Můžu tam být užitečný. Pro tebe i pro Procterovou.“

„Chceš se pomstít, nebo co? Vrátit to Syřanům za Val?“

„Řekni sám, jestli bych byl podle tebe užitečnější někde jinde. Sám říkáš, že teď operujeme v Sýrii naslepo. Levantskou arabštinu ovládám dobře, nebudeš potřebovat, abych napřed rok studoval jazykovou školu v Rosslynu, můžeš mě využít hned. Navíc jestli v Paříži naklepnu nějakého Syřana, budu na tom moct v Damašku dál zapracovat.“

„Procterová je tvrdá,“ poznamenal Bradley.

„No a?“

Bradley pokrčil rameny. „Jestli si spolu nesednete, může to být malér.“

„Je tam občanská válka,“ řekl na to Sam. „Ať už s ní budu vycházet, nebo ne, snadné to nebude.“

Bradley se mlčky ušklíbl.

„Nedělám si legraci, Ede. Chci tam. Nikdy jsem tě o nic neprosil.“

„Tak fajn. Dohodnuto. Půjdeš do Damašku. Zítra na tom začneme dělat.“ Bradley otevřel rozvrzané kývavé dveře a zmizel v domě. Sam si zašel do ledničky pro další pivo. Otevřel plechovku na verandě a zavřel oči. V duchu znovu slyšel křičet Val. Pak se ten křik rozplynul v teplém nočním vzduchu.

__________

Následujícího dne Sam vešel do analytického oddělení v nové budově ústředí – byla to kovová a skleněná krabice naproti betonové budově starého ústředí. Hlavní konferenční místnosti vévodil dýhovaný stůl, kolem něhož stály erární otočné židle: některé nové a ergonomické, jiné tak rozvrzané, že nejspíš pamatovaly ještě Carterovu administrativu. Na stěně visely čtvery hodiny ukazující čas ve Washingtonu, v Rabatu, v Tel Avivu a v Bagdádu, což zhruba odpovídalo hranicím zájmu analytiků na Blízkém východě a v severní Africe. Bylo úsměvné, že všechny ty hodiny šly o čtyři až sedm minut pozdě. Vnitřní stěna nabízela pestrou směsici všemožných ocenění a pamětních plaket, některé byly hodně staré („Pochvala vzorné jednotky – Dohoda v Camp Davidu“, „Velitel roku – Erin Yazgall“), jiné mrňavé a pro návštěvníky nesrozumitelné („Článek měsíce časopisu World Intelligence Review – James Debman“).

Seděli tam dva analytikové zabraní do hašteření. Když do místnosti vstoupil Sam, vstali, aby ho pozdravili.

Zelda Zaydanová byla hubená a havraní vlasy zastřižené na mikádo jí sahaly až na ramena. Její římský nos připomínal zobák a byla oblečená do nepadnoucího černého kalhotového kostýmu doplněného růžovým šátkem.

Naproti tomu James Debman byl buclatý chlap v bílé košili s krátkými rukávy a křiklavě oranžové kravatě. Podal Samovi nepříjemně vlhkou ruku a tomu nezbývalo než ji stisknout. Pak usedli. Zelda mu přisunula ohromnou hromadu papírů a složek. „Tohle je výsledek práce našeho týmu za posledních šest měsíců, měl byste si to přečíst,“ okomentoval to Debman. Pak se opřel a začal si hrát s ohmataným pouzdrem modré visačky, kterou měl na krku. Zelda upřela na Sama pohled a pak řekla: „Víme, že jste už párkrát na Blízkém východě byl, ale v ne Sýrii. Co byste chtěl hlavně probrat?“

„Dejte mi takovou instruktáž, jakou normálně poskytujete operativcům před misí,“ odpověděl Sam. O Sýrii přehled měl, hlavně díky pobytu v Iráku, ale analýzám CIA dosud nevěnoval pozornost.

Debmanovi zajiskřilo v očích vzrušení. Připravené materiály odsunul stranou a směrem k Zeldě zamumlal něco v tom smyslu, že jsou příliš uspořádané a rozplizlé. Pak si odkašlal, napil se vody z velké láhve a prolomil si prsty.

„Náš příběh začíná v roce 1930,“ pronesl.

Zelda obrátila oči v sloup.

__________

V tom roce se narodil Háfiz al-Asad, otec současného prezidenta. Sam si pomyslel, že je to trošku příliš dávná historie.

Zelda byla stejného názoru. „Do háje, to děláš vždycky,“ řekla Debmanovi důrazně. „Vezmeme to od války. Jen významné záležitosti.“

„Jde o tohle,“ pokračovala, když si odsunula z tváře pramen vlasů. „Sýrie byla před válkou hodně křehká. Jasně, byl tam stabilní režim,“ Debman při tom slově mlčky doplnil Zeldu uvozovkami naznačenými prsty ve vzduchu, „ale stát jako takový byl jen skořápka. Neměli ropu, takže Asad nemohl mazat a podplácet lidi hotovostí. K nějaké protekci se dostal málokdo, šlo především o Asadovy příbuzné. To lidem vadilo. Například všechny operátory telekomunikací vlastní prezidentův bratranec. Na severu a na východě byla velká sucha a přes milion lidí odešlo na západ, do slumů v okolí velkoměst. Situace se destabilizovala. Bezpečnostní síly jsou brutální a naprosto všudypřítomné. Potřebujete jejich povolení, abyste mohl přistavět patro na domě nebo se oženit. Úplně na všechno. Lidi to štvalo.“

„Obvyklá brutalita,“ poznamenal Debman. „Absolutně banální.“ Zelda na něj pohlédla, jako by ho chtěla uškrtit tím řetízkem, na kterém měl pověšenou průkazku. Být to na Samovi, ta oranžová kravata by posloužila stejně dobře.

Někdo pootevřel dveře do konferenční místnosti a hned zase vycouval. „Kde jsme to byli?“ zaváhala Zelda. „Aha.“ Napila se vody a pokračovala. „Pak došlo k událostem v Tunisku a v Egyptě. Některé Syřany napadlo, proč ne u nás? Podpal je suchý na troud, stačí jen jiskřička. V Damašku proběhlo pár malých protestů. To bylo jako nic. A jeden na jihu, v nějaké díře jménem Dar‘á. Jednou jsem tam byla. Smutné městečko. Mukábarát pár lidí umučil, a potom prásk. Demonstrace, zabíjení, pohřby, zabíjení. Pořád dokola. Propukly protesty v dalších městech. Stalo se z toho celonárodní hnutí. Demonstrace začaly být velké, fakt velké. Na jedné páteční ve městě Hamá byly desetitisíce lidí. Na satelitních snímcích to vypadá šíleně. A režim nevěděl, co s tím. Jen si to představte. Asad mohl prostě začít střílet a převálcovat demonstranty. Jako to udělal jeho otec v Hamě v roce 1982. Většinu města srovnal se zemí, aby potlačil povstání.“

„Přes deset tisíc mrtvých, ale na přesném čísle se nikdo neshodne,“ dodal Debman a zhnuseně si přejel ukazovákem přes krk.

Zelda pokrčila čelo. „Co děláš? Kroť se trochu. Zkrátka, prezident to neudělal. Místo toho přišli s plky. Zkraje postupovali umírněně, i když to novináři líčili jinak. Nabídli nějaké polovičaté politické ústupky, které nikomu nestačily. Občas někde zastřelili nějaké demonstranty schválně, občas nešťastnou náhodou, občas nestříleli vůbec a demonstrace strpěli. Nakonec se režim uchýlil k vojenskému tažení metodou spálené země, protože už to viděli jako poslední možnost. Řekli si, že je všechny pozabíjejí.“

„Zmatené, Same, bylo to zmatené,“ řekl Debman a otřel si brýle o košili. „Režim za sebou nakonec spálil mosty. Není cesty zpátky, zbývá jen boj.“ Znovu se napil a otřel si ústa hřbetem ruky.

„A k čemu to vedlo?“ položila Zelda řečnickou otázku. Debman se chystal na ni odpovědět, ale zarazila ho mávnutím ruky. „Za prvé, opozici to nepotlačilo. Posílilo ji to, především radikálnější islamistické a džihádistické směry. Násilí jim pomohlo podpořit tvrzení, že potřebují zbraně, aby se mohli režimu postavit. Za druhé to zemi polarizovalo podle sektářských a etnických hranic. Všeobecně řečeno to způsobilo, že se menšinové skupiny – křesťané, alavité a drúzové – přiklonily k režimu. Sunnitskou arabskou většinu to postavilo proti režimu. Musíte mít na paměti, že Asadova rodina patří k alavitům. Sýrie je opravdu rozdělená, Same. Například křesťané nebo alavité tam tvoří přibližně deset procent populace. Režimu se povedlo zavázat si většinu minorit, a upřímně řečeno i spoustu bohatých sunnitských Arabů. Nemají jinou možnost. Za třetí, vláda se tím proměnila ve velkou, radikalizovanou milici.“

„Až na to, že místo uctívání Alláha uctívají Bašára,“ poznamenal Debman.

„Mezi prorežimními komunitami a těmi, které podporují opozici, zeje obrovská propast,“ řekla Zelda.

Debman se uchechtl. „To jo. Například ti prorežimní mají elektřinu a jídlo, opozice ne.“

„Politiky v podstatě zajímá jen pár syrských institucí,“ řekla Zelda. „Především palác. Je to vlastně Bašárův osobní úřad a jsou tam jeho hlavní poradci a prostředníci pro všechny velké vládní orgány. Například teď založil tu takzvanou bezpečnostní službu, která se má zabývat většinou citlivých úkolů mukábarátu. Vede ji Alí Hasan. Bašár řídí zemi z paláce. Pak je tu republikánská garda. To je v Sýrii hlavní vojenská síla, velí jí generál Rustum Hasan, Alího bratr. Rustum je špičkou vojenského kopí a funguje jako Bašárova prodloužená ruka ve Středisku pro vědecká studia a výzkum. Konsolidovali a centralizovali moc, protože státní orgány slábnou. Dezerce, vražedné kampaně rebelů, to všechno se na tom podepsalo.“

„Takže jak ty boje podle vás dopadnou?“ zeptal se Sam.

Zelda vstala a s rukama za zády se zahleděla z okna.

„Režim vydrží,“ odpověděla. „Je silnější než jen Asadova rodina, komunita alavitů nebo represivní aparát. Zapojil do sebe národ a státní orgány tak hluboce, že je silnější, než jsme si mysleli. Má zdroje a oddané stoupence a je dost bezohledný na to, aby se udržel. A ohledně toho, co bude dál… Demonstrace jsou beznadějné. Rozstřílejí je na kusy. Vyjednávání probíhá jen naoko, protože není žádná šance na dohodu. Obě strany věří, že musí vyhrát.“

„A obě strany věří, že mohou vyhrát,“ dodal Debman. „Džihádisté, kteří vedou povstání, i asadovci, milice, která si hraje na vládu. Nezúčastnění, lidé, kteří se jen snaží přežít, sklánějí hlavy a jsou s tím smíření.“

Někdo zase nakoukl do konferenční místnosti a ječivým, naléhavým hlasem pronesl, že už zase o pět minut přetahují a že sál teď mají zamluvený oni.

„Je to boj na smrt,“ poznamenala Zelda, když sbírali ze stolu šanony. „Jako v Oktagonu.“

__________

Odpoledne Zelda pomáhala Samovi získávat životopisné informace a další údaje ohledně těch Syřanů, kteří pojedou s delegací paláce do Paříže.

Výsledky trasování od syrského operativního důstojníka dorazily až pozdě v noci. Sam a Zelda zahnali hlad hot dogy z výdejního automatu značky Hormel ve staré budově ústředí. Nikde jinde než v CIA Sam nikdy nepotkal výdejní automat na hot dogy. Vždycky si to chtěl vyfotit, ale v budově bylo zakázáno používat fotoaparát.

Seděl se Zeldou v sále plném kójí pro analytiky, ukusoval hot dog a pročítal výsledky týkající se jednoho z palácových úředníků, Marjam Haddádové.

první výsledek trasování: subjekt syrské národnosti. politická poradkyně v paláci. podřízená prezidentovy poradkyně bútajny najjarové. podle kolaterálního zdroje a je subjektu 32 let a je syrskou křesťankou. kolaterální zdroj b indikuje pravidelný kontakt s vysokými úředníky v paláci včetně prezidenta asada a poradce džamila atíji.

druhý výsledek trasování: zdroj c indikuje, že matka subjektu byla před odchodem do důchodu chargé d’affaires v paříži. otec subjektu generálmajor georges haddád velí iii. sboru syrské armády rozmístěnému nyní v aleppu. zdroj d indikuje, že strýc subjektu z otcovy strany plukovník daúd haddád pracuje v pobočce 450 střediska pro vědecká studia a výzkum.

odbor kontrarozvědky doporučuje postupné rozvíjení kontaktů se subjektem v součinnosti s odborem pro blízký východ.

„Pěkně to do sebe zapadá,“ poznamenal Sam.

„Skutečná dcera režimu,“ řekla Zelda s propisovací tužkou mezi zuby. „Aby člověk dostal místo v paláci, potřebuje mít takovéhle příbuzné.“

Sam se otočil s kancelářskou židlí čelem k analytičce.

„Marjam by mohla být zajímavá,“ řekl. „Střední úředníci mívají obvykle skvělý přístup k informacím a nemají tak silnou vazbu k režimu. Navíc – pokud by mohla alespoň občas získat nějakou informaci od strýce, dostali bychom se k programu vývoje chemických zbraní. Můžete mi obstarat ta hlášení, na která se odkazují zdroje?“

Zelda přikývla a začala pročesávat galaxii zpravodajských databází CIA. Všechny uchovávaly směsici překrývajících se i výlučných zpráv propojených pavučinami závislostí. Psala a upřeně hleděla do obrazovky.

„Něco mám,“ oznámila po pár minutách. Sam se přisunul za ni a hleděl jí přes rameno. Bylo to ukradené hlášení mukábarátu líčící demonstraci v Damašku. Sam si přečetl datum: 25. březen. Toho dne zajali Val.

Zpráva popisovala, jak mukábarát zatkl mladou ženu jménem Razan Haddádová. Přestal číst.

„Je to běžné příjmení,“ řekl. „Jako Smithová.“

„Já vím, ale přečtěte si konec hlášení. Komentář doplněný autorem.“

Sam četl: Zatčená byla propuštěna na výslovnou žádost pocházející od důstojníka III. sboru.

„Jednotka Marjamina otce.“

„Ano. A nenapadá mě, proč by kdokoliv jiný volal z Aleppa na oddělení mukábarátu v Damašku a chtěl po nich, aby někoho propustili.“

„Zatčení příbuzného, to může při náboru pomoci,“ řekl Sam. „Mám v Saúdské Arábii jednoho, kterému mučili bratra. Neprotestoval, ale dělal nám špiona přes patnáct let. Tichá pomsta.“

Dojedl hot dog a uzavřel to: „Takže máme adeptku.“

4

Marjam zírala na fotografii Fatimy Waelové připevněnou svorkou na zažloutlou složku ležící na stole. Fotka, kterou mukábarát pořídil v době, když Fatimu naposled uvěznili, už měla roztřepené okraje. Marjam po nich přejela prstem a pohlédla do Fatiminých strašidelných očí. Ve fotoalbech mukábarátu ty oči obvykle vypadaly jako mrtvé. Fatima ale měla pohled ženy, kterou celý život tloukli, a přesto zůstala stát. Marjam odložila fotografii a znovu si začala prohlížet obsah složky, než její šéfka dokončí telefonát.

První stránka: soupis Fatiminých věznění. Většina spadala pod desítky let starý mimořádný stav, který dal státu rozsáhlou pravomoc stíhat vágní zločiny včetně „pobuřování“ (čili účasti na pokojných demonstracích) a „zločinné spolupráce s cizí mocností“ (čili politických diskusí s francouzským velvyslancem v Damašku). Ta složka byla přes deset centimetrů tlustá. Obsahovala všechna hlášení týkající se Fatimy od počátku devadesátých let, kdy jako dvaadvacetiletá nerozvážně poslala do novin článek vyzývající Asada staršího k odstoupení. Pět let ve vězení, od roku 2003 do roku 2008. Odsouzena za pobuřování. Teď byla Fatima v exilu, střídavě ve Francii a v Itálii. Statečná syrská žena, vůdkyně opozice v exilu, velmi respektovaná řadou bojujících skupin v zemi. A Asadova neodbytná obtíž.

Marjam odložila složku. Její nadřízená, prezidentova politická poradkyně Bútajna Najjarová, právě dotelefonovala. Bútajna Marjam pověřila vedením jednání s opozicí v zahraničí, konkrétně s národní radou, zastřešující skupinou, která o sobě prohlašuje, že reprezentuje opozici v zemi. Marjam měla prostý úkol: přesvědčit je, aby se zřekli islámských bojovníků vedoucích občanskou válku, odsoudili exilovou opozici a vrátili se do vlasti. Výměnou za mlčení jim bude zaručeno bezpečí a milost. Marjam ještě nikdy nesvěřili tak důležitý úkol. Byl příslibem toho, že po něm mohou přijít ještě větší úkoly.

Bútajna si přisedla k Marjam a otevřela si na Fatimu vlastní složku. Začala si pohrávat se svými brýlemi značky Gucci, jako to dělala vždycky, když se potřebovala soustředit. „Tak co soudíte o Fatimě, Marjam? Jak bychom se k tomu měli v Paříži postavit?“

Marjam si urovnala béžovou sukni a vytáhla ze složky jedno hlášení. „Zprávy íránské rozvědky týkající se Fatimina pařížského bytu a vily v Toskánsku jsou skvělé,“ řekla. „A je z nich zřejmé, že se jí stýská po Sýrii. V exilu se jí žije dobře, ale Damašek pro ni znamená domov. Bude chtít vyjednávat.“ Marjam upila kávy. „Ale cena bude vysoká.“

Začala procházet palcem stoh hlášení, až našla to, u kterého si včera v noci ohnula roh, když se v dlouhé noční košili v tureckém sedu na posteli připravovala na tuhle diskusi. Pila v té době už čtvrtou kávu.

„Tady to máme. Tři zprávy od našich zdrojů v opozici: Paříž, Řím, Istanbul. Ve všech se píše o korupci a zneužívání fondů. Tohle je zábavné,“ dodala a přisunula papír Bútajně, která si nasadila brýle, aby si jej přečetla.

„Je to účet, který se národní rada pokusila předložit francouzskému ministerstvu zahraničí. Platba za ubytování v hotelu Bristol. Pro delegaci z Istanbulu.“

„Jen ty nejlepší pokoje,“ zamlaskala Bútajna jazykem.

„Ty pokoje přišly na dvanáct set euro za noc. A vypadá to, že každý chtěl mít pokoj čistě jen pro sebe.“

„Samozřejmě,“ ušklíbla se Bútajna a ukousla růžek croissantu.

„Francouzi ten účet odmítli zaplatit, takže to zacvaká rada. Podobných příkladů je tu spousta a ve zprávách se dočtete, že to nestydaté utrácení u některých důležitých vůdců vyvolává pochybnosti. Fatima patří mezi takové. Nesnáší mrhání.“

„Jak si ti blázni mohou myslet, že něco dokážou?“ zeptala se Bútajna. „Bojujeme s teroristy a tihle idioti si schůzují v Paříži.“

Marjam jí přisunula papír. „Můj návrh je takovýto: bezpečný návrat do Damašku výměnou za to, že se veřejně zřekne povstalců a teroristů a po návratu bude mlčet.“

„Zprvu to odmítne. Je tvrdohlavá.“

Kvůli tomu cítila Marjam k Fatimě respekt. V nějakém jiném životě bychom byly sestry, napadlo ji. Ve světě, který neexistuje.

„Souhlasím. Ale Fatima je v národní radě klíčová. Pokud odejde ona, rada se zhroutí. Jestli nebude spolupracovat, můžeme nasadit méně příjemné metody.“ Marjam přesunula přes stůl další papír. Jediný list. Když jej v posteli sepisovala, dělalo se jí nad tím špatně od žaludku.

„Tohle je seznam Fatiminých příbuzných, kteří stále žijí v Sýrii, seřazený podle toho, jak jsou jí blízcí. Jestli nepřistoupí na naše podmínky, navrhuji, abychom je odshora začali zatýkat, dokud se nepodvolí. Tenhle seznam jí v Paříži dám.“

Bútajna s úsměvem vychutnávala situaci. „Souhlasím. Bohužel bude asi nezbytné na ni přitlačit.“ Sundala si brýle a položila je na stůl. Pak pohlédla ke dveřím, aby se ujistila, že jsou zavřené.

„Než se vypravíme do Paříže, měla bych vám říci,“ spustila, „že mi jeden z mých zdrojů v kanceláři Džamila Atíji řekl, že ten starý pedofil proti nám něco chystá. Chce, aby naše cesta neuspěla.“

Džamil Atíja byl další prezidentův palácový poradce. Opovrhoval Bútajnou a ona zase jím. V paláci se průběžně bojovalo o sféry vlivu a oba byli účastníky té nekonečné bitvy. Atíja měl slabost pro nedospělé holčičky a každý o něm věděl, že se této zálibě věnuje hlavně v rámci diplomatických cest po východní Asii. To by ale k jeho odstranění nestačilo. Bútajna stále hledala vhodnou byrokratickou zbraň.

„Co myslíte, že má v plánu?“ zeptala se Marjam. Atíja si už dříve bral na mušku různé lidi z jejího úřadu, aby šířil strach a vyváděl Bútajnu z rovnováhy. Administrativní pobočník Adnan jednou ležel tři dny v nemocnici, když si ho podaly Atíjovy gorily.

„Nevím. Buďte opatrná,“ odpověděla Bútajna. „Je to mazaný a krutý parchant.“

__________

Příbuzní Marjam Haddádové měli ze všeho nejraději oslavy. Teď se zasnoubil její bratranec, takže měli záminku. Pronajali si dvůr nóbl restaurace v křesťanské čtvrti v Damašku. Dřív tam bývalo osmanské sídlo.

Na mramorovém dvoře stály u fontány stoly. Kolem Marjam proplul číšník s láhví šampaňského ponořenou v ledu. Marjam si pro tuhle příležitost vybrala přiléhavé šaty z černého hedvábí, připadala si, že z ní vyzařuje půvab a moc. Přistoupila k matce a políbila ji na tvář pokrytou make-upem. Instinktivně se rozhlédla po otci a bratrovi, ale nebyli tu. Ne a ne se toho zvyku zbavit. Oba odjeli jako důstojníci dělostřelectva do Aleppa, už byli pryč skoro půl roku. Bratr jí jednou telefonicky řekl, že je to jako syrský Stalingrad. Marjam si vzala od číšníka sklenku šampaňského a vedla s matkou řeči o ničem: o oblečení, o nakupování, o bratrancově nudné snoubence.

Na ničem se nešetřilo. Přivezli vozíčky s jídlem. Plněné vinné listy, tabbúla, za‘atar, baba ganúš, všechno zmizelo skoro stejně rychle, jako se to objevilo. Pak přišla řada na daúd paša, syrské masové kuličky, na kibbe, všechny možné kebaby, na smažené ryby v chilli, na dušené maso s pórkem, rajčaty a ibiškovcem, a poté na vozíky se zákusky od věhlasného mistra cukráře ze súku al-Hamídíja. V rohu dvora ozářeného šňůrami světel hrála kapela.

Marjamin strýc Daúd se usadil u jednoho z velkých stolů. Když Marjam absolvovala nepříjemný tanec s velmi opilým bratrancem, mávl na ni.

„Všem se nám stýská po tvém otci a bratrovi,“ začal. „Musel jsem ti to říci, ale nemá smysl to rozebírat. Brzo je zase uvidíme.“

Marjam přikývla a usmála se – slabě a neupřímně. „Děkuji, strýčku.“

Strýc Daúd zatočil sklenkou plnou šampaňského a zvedl ji, aby sledoval bublinky.

„Jak se vede Razan?“ zajímal se.

„Už je jí líp. Neber to tak, že by tě ignorovala, strýčku, prostě jen –“

Daúd zvedl ruku. „Chápu, že se nechce ukazovat mezi lidmi. Ale vzkaž jí, ať se ozve svému otci.“

„Ano, strýčku. Je jen smutná. Léčí se. Je vyvedená z míry.“

„Zlobí se,“ dopověděl. „A já také.“ Odstrčil sklenku se šampaňským. „Ale i tak by mi udělalo radost, kdyby dnes přišla. Děkuji, že ji necháš u sebe, Marjam. Hodně to pro ni znamená. Má tě ráda. A co umřela Mona…“ Odmlčel se. Pořád pro něj bylo těžké vyslovit tetino jméno, i když už byla mrtvá přes deset let.

„Zkrátka, dům je prázdný a otec nemá čas na nic než na práci, tak to pro ni není dobré místo. Vím, že je ráda, že může být u tebe.“

„Vždycky jsme si byly blízké jako sestry.“

„Já vím. Tvůj otec a já jsme měli štěstí, že se nám narodily dcery jen dva měsíce po sobě.“

Marjam by nejraději změnila téma, ale strýc Daúd se potřeboval vymluvit. Marjam mávla na číšníka a řekla si o whisky. Číšník překvapeně zvedl obočí a odkvačil.

„Řekni jí, že hledáme tu gorilu z mukábarátu, která jí to udělala. Máme nějaké stopy, ale jméno ještě ne,“ řekl strýc Daúd.

„Řeknu jí to. Hodně to pro ni znamená, že se o to s otcem snažíte.“

Strýc přikývl. Číšník se vrátil se sklenicí whisky. Marjam uchopila strýcovu vysokou sklenici, vylila z ní šampaňské a nahradila jej trochou tvrdého alkoholu. Strýc se usmál.

„Vždycky jsi patřila k nám, Marjam. Už odmalička.“ Usrkl. „Byla jsi členkou válečných porad.“ Vzhlédl, když se po tanečním parketu prohnala dvojice doprovázená pokřikem a pískotem přihlížejících.

„Tvůj otec a já jsme se vždycky snažili chránit tohle,“ pronesl a pokynul rukou do dvora plného lidí. „Chránit v Sýrii velkou křesťanskou rodinu. A vidíš, jak to dopadlo. Tvůj otec je s armádou v Aleppu. A já…“ Nedořekl a chabě se pousmál.

Nikdy se spolu nebavili o tom, co Daúd vlastně dělá. Oddělení 450 Střediska pro vědecká studia a výzkum. Zajišťování a transport chemických zbraní.

Daúd znovu upil whisky. „Naše rodina dělala to, co bylo nutné dělat. Byli jsme loajální, tiší a smíření a výměnou za to jsme byli v bezpečí. Jsme ukázkoví Syřané. To režim porušil dohodu. Jen si pomysli na to, co potkalo Razan. A nemáme žádné východisko. Jsme v pasti.“ Daúd se napil a v očích se mu zalesklo, jako by si uvědomil, že toho řekl až moc. Vzhlédl k tančícímu páru.

„Razan byla odjakživa rebelka, strýčku,“ vyslovila Marjam a sama si ta slova vyčítala. To si její bojovná sestřenice nezasloužila. „Bude zase v pořádku.“

Daúd pokývl hlavou k tanečnímu parketu. „Zatančíme si?“

__________

Když Marjam dorazila domů, už skoro svítalo, ale Razan byla ještě vzhůru. Rozvalená v pomačkaném hedvábném pyžamu na pohovce sledovala zprávy Al-Džazíry. Rozhovor s Fatimou Waelovou. Marjam vypnula televizi a odsunula sestřenici nohy, aby se mohla posadit vedle ní. Na stole trůnila prázdná láhev od bílého vína.

„Hezky voníš,“ řekla Razan s levým okem upřeným na potemnělou televizní obrazovku. To pravé měla pořád ještě zavázané. Když měla dobrou náladu, žertovala, že vypadá jako pirát. Ta rána do tváře jí vrazila oko dovnitř. Ještě na něj neviděla. Doktoři nevěděli, jestli na něj někdy zas bude vidět.

„Tvému otci se po tobě stýská,“ řekla Marjam. „Zavolej mu, kristapána. On za to nemůže.“

„Já vím. Bavila ses?“

„Ano.“ Marjam jí začala vyprávět o příbuzných, o restauraci, o tanci. Když viděla Razanino oko, měla z toho všeho pocit viny.

„Proč se před ním schováváš?“ zeptala se.

„Před tátou?“

„Ano.“

„Nevím.“

„Mě taky nenávidíš?“ zeptala se Marjam. „Pracuju v paláci. Nejsem o nic lepší než tvůj otec.“

Razan se schoulila do klubíčka a sklopila zrak. „Není to tak, že bych někoho z vás nenáviděla.“

Z jejího levého oka skanula slza. Sáhla si na ni. „Nenávidím toho, co mi udělal tohle. Nenávidím to naše vězení.“ Zhroutila se Marjam na rameno a opatrně osahávala prsty pokožku pod obvazem. Popotáhla nosem. „Doktor říká, že nemám plakat. Prý to zhoršuje hojení.“