Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. as: THE GRAND TOUR:

Letters and photographs from the British Empire Expedition

1922 by Agatha Christie, Edited by Mathew Prichard

Copyright © Christie Archive Trust 2012

Excerpts from Agatha Christie An Autobiography

Copyright © 1977 Agatha Christie Limited

Introduction © Mathew Prichard 2012

Translation © Jan Čermák, 2014

ISBN 978-80-249-4858-4

www.agathachristie.com

Poděkování

Dopisy, které babička posílala z Velké výpravy, byly první a možná také jedinou součástí jejího archivu, o niž se má matka Rosalind opravdu hodlala podělit s veřejností. Rád bych této příležitosti využil k tomu, abych své matce poděkoval za oddanost, věrnost a inteligenci, s nimiž vždy přistupovala k čemukoli, co se týkalo babiččina díla. Velký podíl na dlouholeté a stále neutuchající úspěšnosti Agathy Christie si může připsat právě matčino neochvějné lpění na kvalitě.

Pokud jde o tuto publikaci, nebyl bych schopen ji sestavit dohromady bez profesionálního nasazení Davida Brawna a Natashy Hughesové z nakladatelství HarperCollins, grafičky Rachel Smythové a bez pomoci a podpory své ženy Lucy.

Rád bych také vzdal hold celé řadě příznivců a přátel, kteří mi – ať už vědomě, či nevědomky – pomohli pochopit důležitost odkazu, který nám tu všem má babička po sobě zanechala. Patří mezi ně Elaine Wiltshireová, John Curran a Joe Keogh, dále pak Robyn Brownová a pobočka National Trustu na sídle Greenway. Ale mohl bych jmenovat spoustu dalších – a většina z nich sama ví, o koho se jedná!

Úvod

Mathew Prichard

Snad až neuvěřitelnou náhodou je právě 20. ledna 2012, když dnes usedám ke stolu, abych začal sepisovat úvod pojednávající o účasti mé babičky na misi na podporu Výstavy Britského impéria, které se přezdívá Velká výprava a již Agatha Christie tak barvitě oživila v dopisech a fotografiích posílaných z cesty domů své rodině. Výprava se započala 20. ledna 1922, tedy na den přesně před devadesáti lety.

Babičku jsem oslovoval Nima, což nejspíš vzniklo z prvního dětského pokusu o zvolání „Grandma“1 a síla zvyku mě vede k tomu, abych toto rodinné označení používal i v rámci této knihy – samozřejmě i přesto, že k událostem, které se v ní popisují, došlo spoustu let předtím, než jsem se narodil!

Je potřeba vyjádřit vděčnost za to, že se tyto báječné dopisy vůbec zachovaly. Kdykoli jsem se probíral památečními rodinnými dokumenty, neubránil jsem se pocitu marnosti z toho, že existuje jen málo kouzelných dopisů, které Nima dostala od více či méně známých lidí, ale ještě podstatně méně těch, které psala ona sama. A ty naprosto logicky skončily v rukou svých adresátů. V tomto případě se však naštěstí bavíme o dopisech, které posílala své matce. Těch bylo zdaleka nejvíce a prababička si je uchovávala. Když o tři nebo čtyři roky později bohužel zemřela, Nima si je pravděpodobně vzala zpět k sobě, společně s dalšími písemnostmi, které po sobě zanechala rodina, jejíž korespondence čítala ohromné množství dopisů, to mi věřte! Sami jistě pochopíte, jak úžasným a nečekaným zážitkem pro mě bylo, když jsem před rokem či dvěma mohl poprvé tyto dopisy pročítat, hledět na strohé adresy a probírat se starými černobílými fotografiemi, pečlivě založenými do několika léty zašlých alb.

Určitě netřeba zdůrazňovat, jak moc se svět, v němž žijeme, za oněch uplynulých devadesát let proměnil. A někteří by dodali, že se to týká obzvláště míst, do kterých Velká výprava zavítala – Jižní Afrika, Austrálie, Nový Zéland, Havaj a Kanada. Změnily se nejen země samotné, ale také způsob, jakým můžeme komunikovat, jakým se obchoduje, jak fungují naše rodiny. Celé společenské prostředí, v němž se pohybovali vrstevníci mých prarodičů, následkem obrovských změn skutečně snad ani nepoznáváme. Domnívám se, že některé okolnosti týkající se výpravy, stejně jako lidé, kteří se v ní angažovali, by už tehdy mohly být shledány navýsost výstředními, což však nemění nic na tom, k jak pozoruhodným změnám došlo.

Například hlavní postava, pomineme-li mé prarodiče, jistý major E. A. Belcher, který před zorganizováním výpravy působil jakožto pověřenec pro dohled nad zásobami brambor, byl dozajista nesmírně výstředním potížistou, jehož nevyzpytatelnost a neschopnost dávaly mým prarodičům v průběhu celé cesty řádně zabrat. Člověka až napadne, jak si jeho přátelé a kolegové museli oddychnout, když se dozvěděli o jeho plánech, které ho měly na deset měsíců dostat z Anglie! Jenomže někdo mu jistě musel alespoň zčásti důvěřovat, neboť výdaje na výpravu byly značné – zaopatření čtyř až sedmi osob po dobu deseti měsíců (od čehož můžeme odpočítat měsíční dovolenou mých prarodičů), „bezplatné“ plavení loďmi po celém světě, „bezplatné“ cestování po každé z navštívených zemí, a to ponechávám stranou odměny vyplacené Belcherovi a mému dědovi Archiemu. Na závěr této knihy jsem připojil několik údajů o Výstavě Britského impéria, která byla zahájena v roce 1924. Když to ale vezmeme kolem a kolem, my si vlastně nemáme nač stěžovat. Do rukou se nám dostal materiál, který půvabně a s bystrostí dává nahlédnout do života jen krátce po první světové válce, aniž by to byl původně jeho záměr. Navíc jej sepsala autorka, jejímž vypravěčským schopnostem se od té doby zatím jen tak někdo nevyrovnal.

Není od věci pozastavit se krátce u tehdejších možností komunikace. Podle všeho byly jedinou formou udržování kontaktů s okolním světem v průběhu Velké výpravy, kterou její členové využívali, dopisy či případně krátké telegramy, když to vyžadovala situace. Tedy nejen žádné e-maily, ale dokonce ani telefony – jinými slovy neměli k dispozici žádnou formu komunikace v reálném čase, díky níž by se například Nima mohla ujistit, že se její dvouleté dcerce Rosalind dobře daří. Dopisy musely putovat stejně jako osazenstvo výpravy – lodí! A lze vyvodit, že jim to v obou směrech trvalo týdny až měsíce, i když celý systém v rámci tehdejších možností fungoval velmi dobře. Komunikace nebyla snadná ani v navštívených místech, což přinejmenším komplikovalo dodržování itineráře a časových rozvrhů. Ještě horší ale bylo, že obtížnost spojení s domovem na dálku znamenala pro Nimu a Archieho deset měsíců prakticky naprostého odloučení od jejich malé dcerky, čehož si byli vědomi ještě předtím, než odcestovali.

Z pohledu čistě rodinného bylo rozhodnutí Nimy a Archieho, že budou doprovázet Belchera na Velké výpravě, dosti odvážným, když vezmeme v úvahu jejich tehdejší napjatou finanční situaci. Osobně se domnívám, že toto rozhodnutí vycházelo z Archieho neposednosti a jeho nespokojenosti se stávajícím zaměstnáním (nebylo zcela jisté, zda bude jeho pozice zachována i po návratu z cest). A k tomu můžeme připočítat Niminu vášnivou touhu po poznávání světa a s tím související obavu, že manželství s obchodníkem, který si může dovolit dva týdny dovolené ročně, by její vyhlídky na další realizaci takového dobrodružství v podstatě zhatilo. Když tu tak sedím za stolem a v duchu přemítám, jak moc Nima celý život milovala cestování, které ji zavedlo v různých údobích její kariéry na Blízký východ, do severní Afriky, na Šrí Lanku, do Ameriky, Karibiku – někdy s rodinou v zádech, nesmím zapomínat na to, že v roce 1922 u sebe neměla křišťálovou kouli. Nemohla tušit, co všechno má ještě v životě před sebou. A jakým právem by mohl někdo cokoli vyčítat člověku, který měl za to, že se mu otevírá jediná a poslední příležitost k tomu, aby mohl uspokojit své nadšení a svou vášeň pro poznávání dalekých končin? Ať už to s sebou neslo jakékoli finanční riziko. I přesto, že nebylo pochybností o tom, jak strašlivě jí bude chybět její dcerka. Je také namístě podotknout, že „podpůrný rodinný systém“, což v případě Nimy obnášelo její matku, sestru a služebnictvo, byl tehdy dostupnější a lépe přijímaný, než je tomu dnes.

A tak se Nima s Archiem vydali na cestu. Tato kniha představuje naprosto spontánní záplavu údivu nad nejrůznějšími lidmi, scenériemi a událostmi, které jim s sebou tato pouť přinesla. Některá z míst, která navštívili – například Viktoriiny vodopády, Stolová hora nebo přístav v Sydney – existují dodnes, i když v rozvinutější podobě. U mě však vzbudily bolestnější pocity snímky z dalších tří měst, nejspíš proto, že jsem je všechna sám navštívil – Hobart, Wellington a především Cathedral Square v Christchurchi na Novém Zélandu. Ta první dvě, z nichž jsou dnes pulzující velkoměsta, byste na fotkách ani nepoznali. Prostá černobílá fotografie mě omráčila mocným dojmem přirozené elegance a krásy. A musím přiznat, že i určitými pocity viny a lítosti pramenícími z toho, že rozvoj způsobil zkázu něčeho tak neopakovatelně cenného. Christchurch samozřejmě zasáhlo v roce 2011 ničivé zemětřesení, nicméně si troufám tvrdit, že pokud by obyvatel města z roku 1922 spatřil, v co se za ta uplynulá desetiletí jeho domovina proměnila, neubránil by se podobně truchlivým poznámkám na adresu rozrůstání a proměn měst.

Jednou z příhod, která na mě zapůsobila zvlášť silně, byl Nimin výlet na ranč Coochin Coochin, kde se setkala s rodinou Bellových. Ta podle jejích slov nejspíš vlastnila většinu australského dobytka. A jejich přirozený životní elán a energie vytvářely ostrý kontrast k utlumené povaze Belcherovy společnosti. Je snad pouhým výplodem mé fantazie tušení, že svoboda, spontánnost a nezávislost, které z Bellových na jejich vlastním statku čišely, byly něčím, s čím se Nima do té doby nikdy nesetkala? Troufám si tvrdit, že ať už v časech dobrých nebo zlých, na tohle nikdy nezapomněla. Vzpomínám si, jak jsem měl v padesátých letech minulého století tu čest s Frickovým synem Guilfordem Bellem, který se vypracoval na jednoho z nejkreativnějších a nejúspěšnějších australských architektů – navrhoval například některé ze staveb, které se staly ikonami přístavu v Sydney nebo města Melbourne. Vybavuji si, jak po víkendu stráveném s námi všemi odjížděl a v návštěvní knize sídla Greenway, které tehdy doslova volalo po novém nátěru, zanechal vzkaz: „Natírat zásadně bílou!“ Pamatuji si také na to, jak jsem byl pozván na večeři do jeho (bílého) domu v Melbourne, který byl pojat v odzbrojujícím strohém stylu a v němž vydal nařízení, že v každé místnosti může viset maximálně jeden obraz. Nehledě na to jsem ale v obývacím pokoji objevil jednu z nejpůsobivějších a nejtemnějších krajinek, které jsem kdy viděl. Namaloval ji Russell Drysdale jako dar pro Guilforda, který mu navrhl dům. Bellovi, a to do jednoho, byli pro Nimu inspirací. Není divu.

Jak by se daly okomentovat Niminy fotografické počiny? Ponecháme-li stranou, jak primitivní výbavou disponovala (její vlastní aparát jí ukradli v Jižní Africe, ale podle mého názoru byla pořízená náhrada lepší volbou), dokázala vytvořit neuvěřitelně působivé snímky. Při listování dvěma alby, která po sobě zanechala, jsem se zkrátka nemohl ubránit obdivu k její svědomitosti. Ona ten aparát snad nikdy ani na chvíli neodložila! Možná je i tohle jen další výplod mé fantazie, ale dospěl jsem k tomu, že fotografování pro ni bylo jen jinou formou psaní, s využitím jiného média – tedy stejně bezprostřední, přímé, ale tu a tam se v něm zablýsklo výtečné umělecké nadání. Uvedu seznam snímků pořízených Nimou, které mě obzvláště oslovily. Přestože každý z nich zobrazuje něco zcela jiného, ze všech vyzařuje cosi svým způsobem jedinečného, co vystihuje čas a místo, v nichž byla stisknuta spoušť: těžba dřeva v Austrálii, surfování v Honolulu, policie v Suvě, nejmladší sběračka bavlny, vlaky, Susan na ranči Coochin Coochin a vlak v džungli. Nebudu se o nich více rozepisovat, určitě si je rádi najdete sami.

Asi vás nepřekvapí, že otázka, která je mi ohledně Nimy nejčastěji kladena, zní: „Ano, ale jaká byla ve skutečnosti?“ Možná něco přes měsíc jsem teď trávil dost času čtením jejích dopisů a prohlížením snímků, které nafotila. Sám sebe jsem se při tom ptal, zda ve světle toho, co nám tyto materiály odkrývají, musím přehodnotit své obvyklé odpovědi. Obvykle jsem odvětil, že byla ostýchavou a zdrženlivou ženou, která se velmi vzpírala proslovům před jakýmkoli publikem, poskytování rozhovorů novinářům, rozebírání svého díla nebo jiným podobným aktivitám, které ji odváděly od psaní knih. Nebylo pro ni šťastnějších chvil než těch, které trávila se svou rodinu nebo s blízkými přáteli. Byla zbožnou ženou, která věřila v Boha (a ve zlo). A pro mě osobně inspirující babičkou, která se vždy podstatně více zajímala o to, co se mi líbí nebo naopak, než aby strhávala pozornost na svou vlastní osobu. Vždycky jsem tvrdil, že byla tím nejlepším posluchačem, jakého jsem kdy potkal. Oněch zhruba pětadvacet let, během nichž jsem ji mohl dobře poznat, je pro mě dostatečným důvodem k tomu, abych všemu výše uvedenému i nadále věřil.

Když se však ponořím do jejího vyprávění o Velké výpravě, často zahlédnu i jinou Agathu Christie. Takovou, která oplývala podstatně větší sebejistotou při vystupování na veřejnosti, než jakou jsem u ní poznal já. Takovou, která na ranči Coochin Coochin zpívala před publikem a na palubě lodi se chovala velmi společensky. A takovou, která v sobě našla odvahu učinit rozhodnutí vypravit se na cestu kolem světa a na deset měsíců se odloučit od svého dítěte. Ženu, která neváhala a při obědě zasedla u stolu hned po bok místních hodnostářů, ačkoli se to neslušelo, a následně ji tedy pobídli, aby se laskavě zase zvedla a posadila se vedle svého manžela. Mladou, dvaatřicetiletou ženu, která neztrácela sebejistotu ani důvěru ve svého chotě uprostřed neustále se měnících okolností a po většinu času ve společnosti naprosto neznámých lidí. Člověk se doopravdy neubrání dojmu, že Nima s Archiem vlastně byli jakýmsi tmelem, který držel celou výpravu pohromadě, zvláště s přihlédnutím k Belcherově nevyzpytatelné povaze. Takže mám tu čest s mladší Agathou, sebejistější a rozhodnější, než byla Nima, kterou si pamatuji. A jaký z toho mám pocit? Jsem na ni ještě pyšnější než předtím.

Zhruba tři čtyři roky po návratu z cesty, jak je zřejmě všeobecně známo, byla Nima vystavena trýznivému období, když zemřela její matka a ona sama musela podstoupit odloučení od manžela a následný rozvod s Archiem. Následkem těchto nesmírně bolestných událostí pak došlo k onomu známému zmizení, které dospělo ke svému rozřešení nálezem pohřešované Agathy pod cizím jménem v Harrogate. Nepovažuji za vhodné na tomto místě probírat podrobnosti tohoto příběhu, snad bych jen podotkl, že život většiny lidí by souhra dvou z těch nejdramatičtějších okolností, se kterými se každý z nás může setkat, jistě poznamenala. Nepochybuji o tom, že Nima nebyla výjimkou a že dosti podstatná část oné sebejisté a bezstarostné manželky, která v roce 1922 doprovázela Archieho, byla po událostech přelomu let 1926 a 1927 navždy tatam. Od té doby se, i navzdory nadmíru úspěšnému druhému manželství, veškerá její důvěra, energie a mimořádné nadání zaměřily na podporu jejího nového chotě a samozřejmě i na její vlastní tvorbu. Éra temperamentní Agathy, která si užívala veřejných dýchánků, už se nikdy nevrátila. Nakonec jsme na tom ale my všichni zřejmě vydělali – kvantita i kvalita jejího díla se po roce 1927 staly ohromujícími.

Z historického pohledu se líčení Velké výpravy, ať už se bavíme o písemném nebo fotografickém materiálu, jeví jako pozoruhodný vhled do života ve dvacátých letech minulého století. Nostalgický a objevný. Já ho pojímám i jako překrásný obraz své babičky, o kterém jsem nikdy neměl ponětí, ale za jehož existenci jsem velmi vděčen.

Vždy jsem zastával názor, že kdokoli, kdo se pouští do pojednání o Agathě Christie, by neměl opomínat její dílo. A určitě by s tím souhlasila i Nima. Musím tedy dodat, že krátce po návratu z mise na podporu Výstavy Britského impéria Nima vydala dobrodružný příběh Muž v hnědém obleku. Nezvykle se v něm dopustila toho, že jednu z postav vytvořila nepokrytě a přímo podle osoby, kterou potkala v reálném životě – předobrazem sira Eustace Pedlera byl Belcher. Belcher se nechtěl smířit s tím, že by měl být v knize zavražděn, a tak ho Nima uchlácholila titulem („To se mu bude líbit,“ ponoukal ji Archie). Vzhledem k tomu, že nikdy neprozrazuji rozuzlení Niminých příběhů, uzavřu to jen poznámkou, že sir Eustace hraje v knize opravdu zásadní roli! Nima se jen velmi zřídkakdy uchýlila k tomu, aby byly její postavy inspirovány skutečnými lidmi. Vlastně bych si skoro vsadil na to, že tohle byl jediný takový případ. Měla pocit, že to moc dobře nefunguje. Nicméně řadě různých postav a událostí z Velké výpravy se tak dostalo literárního zpracování. Není bez zajímavosti, že někteří spatřují v Anne Beddingfieldové rysy připomínající mladou a dobrodružnou Agathu…

Závěrem bych jen podotkl, že jsem se snažil zasahovat do obsahu a skladby dopisů jen v minimální nutné míře. Musíme pamatovat na to, že předkládané dopisy byly napsány před devadesáti lety v odlišném společenském údobí. Zcela nevyhnutelně v nich dochází k opakování určitých věcí, stejně jako k občasným nesrovnalostem v pravopise a interpunkci. Velká část popisků fotografií je původní – pocházejí z Niminých alb.

Mathew Prichard

20. ledna 2012

<

The Herald, sobotní večerní vydání, 20. května 1922

PŘÍBĚHY, KTERÉ VÁS VTÁHNOU

Agatha Christie

Ženy v policejním sboru už nejsou žádnou novinkou. Pohled na advokáta ženského pohlaví už rovněž nevyvolává sebemenší pozdvižení. Nicméně spisovatelku, která píše detektivní příběhy, lze zatím stále považovat svým způsobem za průkopnici. Agatha Christie – toho času pobývá v Melbourne se svým manželem, plukovníkem Christiem, členem Mise Britského impéria, jež přijela do Austrálie propagovat velkolepou výstavu naplánovanou na rok 1924 v Londýně – napsala dvě detektivky. Ba co víc, vydalo je nakladatelství Johna Lanea, přičemž Záhadě na zámku Styles se dostalo význačné pocty tím, že se stala první knihou, kterou se The Times rozhodly otisknout na pokračování ve svém týdeníku.

„Nikdy jsem se nesetkala s žádným detektivem, ani jsem neměla co do činění se zločinci – aspoň pokud vím,“ vypořádala se nedávno paní Christie s dotazem, zda kvůli inspiraci pro své detektivní příběhy podnikla výpravu do podsvětí.

Ačkoli nemusí devonské hrabství člověku k detektivním příběhům moc pasovat, právě v této části Anglie se zrodil první román Agathy Christie. „Byl to vlastně výsledek sázky s mou sestrou,“ vzpomíná autorka. „S psaním knih jsem neměla žádnou zkušenost a ona mě vyprovokovala, abych se pokusila napsat detektivní román, v němž by čtenář nedokázal odhalit vraha, přestože by měl k dispozici úplně stejná vodítka jako detektiv.“ A sázka skončila Záhadou na zámku Styles.

V mládí se Agatha Christie snažila dospět k rozhodnutí, jakou profesionální dráhu si zvolí. Uvažovala dokonce o životě v klášteře. Věnovala se však poezii, její básně otiskly londýnské časopisy Bookman a Poetry Review.

„Domnívám se, že k poezii už se nevrátím. Detektivky jsou podstatně lépe placené,“ svěřila se s roztomile odzbrojující upřímností.

V Londýně obývají s plukovníkem byt a jejich jedinou starostí nyní je, aby vůbec dokázal pojmout všechny suvenýry, které nasbírali v zemích, jimiž doposud putovali. V Jižní Africe a nyní v Austrálii je zaujaly především místní zpracovatelské provozovny, odsud budou pokračovat na Nový Zéland, do Kanady, Spojených států a pak zpět do Londýna. A sbírka se neustále rozrůstá.

Když se paní Christie rozhovoří o autorech, které zná ve své vlasti, zmiňuje se o Marii Corelliové. „Bydlí nedaleko místa, kde žil Shakespeare,“ prozrazuje, „a nosí šaty z bílého mušelínu, sešněrované modrými a růžovými pentlemi. Považuje se za reinkarnaci jakési egyptské princezny a ohrazuje se vůči každému, kdo by ji mohl svým vzezřením také připomínat. Když jsme se spolu setkaly, měla jsem vlasy ozdobené egyptskými korálky, kvůli čemuž se mnou sotva promluvila.“

Nedaleko od domova manželů Christieových bydlí Eden Phillpotts. „Je obdařen úžasným smyslem pro humor a pěstuje nádherný růžový chejr,“ shrnula paní Christie svůj pohled na tohoto autora.

Do Austrálie připlula rovnou z Jižní Afriky a vypozorovala očividný rozdíl mezi oběma zeměmi, pokud jde o vegetaci. Doslova ji nadchl australský eukalyptus a ohromila modrá barva zdejší oblohy a ovzduší, které u nás panuje. „Ještě nikdy jsem se nesetkala s takovým odstínem modré jako tady,“ zdůrazňuje.

Až se Agatha Christie vrátí do svého londýnského příbytku a ke své dvouleté dcerce Rosaline [sic], možná sepíše své poznatky, které během cesty nashromáždila. „Myslím, že bych se do toho neměla pouštět hned, spíš si počkám, až budu mít od všeho patřičný odstup, pak teprve získám ten správný úhel pohledu.“ Více jsme se o případné nové knize nedozvěděli.

Předmluva

Napsala jsem tři knihy, byla šťastně vdaná a mé srdce prahlo po životě na venkově.

Archie i Patrick Spence – náš přítel, který byl také zaměstnán u Goldsteina – začali být poměrně skeptičtí ohledně své práce, neboť vyhlídky, které jim naslibovali nebo naznačili, se zdály být v nedohlednu. Sice jim svěřovali vedení různých projektů, jenomže většinou se jednalo o pochybné podniky, které se někdy nacházely na pokraji bankrotu. „Mám pocit, že tihle lidé jsou sebranka zpropadených lotrů,“ rozohnil se jednoho dne Spence. „Jistě, nic vyloženě nezákonného na tom není. Ale stejně se mi to nelíbí, co říkáš?“

Archie odvětil, že podle něj nebylo úplně všechno zrovna košer. „Docela by se mi zamlouvalo,“ zamyslel se, „kdybych měl příležitost k nějaké změně.“ Život v City měl rád a byl pro něj jako stvořený, ale jak plynul čas, čím dál tím více pohasínalo jeho prvotní nadšení ze zaměstnavatelů.

A pak došlo k něčemu naprosto neočekávanému.

Archie měl přítele, který učíval na Cliftonu – jakéhosi majora Belchera. Major Belcher byl persona. Byl to muž s neuvěřitelnou schopností blufovat. Podle svého vlastního vyjádření se za války problufoval až do funkce pověřence přes brambory. Kolik bylo na jeho historkách pravdy a kolik si toho naopak vymýšlel, jsme se nikdy nedozvěděli. Nicméně zrovna z tohohle udělal historku výtečnou. Když vypukla válka, bylo mu něco mezi čtyřiceti a padesáti. Ačkoli mu nabídli místo pěkně v teple na ministerstvu války, on o něco takového moc nestál. Každopádně když jednoho dne večeřel s jakýmsi vysoce postaveným činovníkem, přišla řeč na brambory, které za první světové války představovaly skutečně vážný problém. Pokud si dobře vzpomínám, brzy se po nich slehla zem. Alespoň v nemocnici jsme nikdy žádné neměli, to vím. Jestli byl jejich nedostatek přímým důsledkem Belcherovy správy, to tvrdit nemůžu, ale vůbec by mě něco takového nepřekvapilo.

„Tenhle nabubřelý starý blázen, se kterým jsem si povídal,“ vyprávěl Belcher, „mluvil o tom, že situace kolem brambor bude vážná, skutečně velmi vážná. Tak jsem mu na to řekl, že by se s tím mělo něco udělat – motá se kolem toho až moc lidí. Někdo by si měl celou tu záležitost vzít na povel – jeden člověk, který by na všechno dohlížel. No a on se mnou souhlasil. ‚Ale upozorňuju vás,‘ povídám mu, ‚museli byste ho pořádně zaplatit. Zapomeňte na to, že za mizerný plat seženete člověka, který k něčemu bude. Potřebujete někoho, kdo bude naprostá špička. A v tom případě mu musíte nabídnout aspoň –‘“ a následovala suma ve výši několika tisíc liber. „To je příliš mnoho,“ reagoval funkcionář. „Musíte na to sehnat někoho pořádného,“ oponoval Belcher. „Já vám jen říkám, že kdybyste to nabídli třeba mně, za tyhle peníze bych se do toho vůbec nehrnul.“

A to byla ta zásadní věta. O několik dní později Belchera doslova prosili, jak to alespoň sám popsal, aby na takovou částku kývl a ujal se dohledu nad bramborami.

„Kolik jste toho o bramborách věděl?“ zeptala jsem se ho.

„Nevěděl jsem o nich vůbec nic,“ odpověděl. „Ale rozhodně jsem neměl v úmyslu to přiznat. Víte, člověk může dělat vlastně úplně cokoli – stačí, když k sobě jako zástupce seženete někoho, kdo o tom má aspoň trochu páru, k tomu si něco málo načtete – a je to!“ Tenhle člověk vládl ohromnou schopností zapůsobit na lidi. Vyznačoval se nezměrnou důvěrou ve své vlastní organizační dovednosti – a někdy trvalo hodně dlouho, než komusi došlo, že jediné, co po sobě zanechává, je spoušť. Ve skutečnosti byste totiž stěží našli někoho s horšími předpoklady k řízení čehokoli. Podobně jako mnoho politiků si osvojil ideu, že se nejdříve musí daný obor nebo cokoli jiného rozvrátit, nastolit v něm naprostý chaos a posléze zase všechno poskládat dohromady, jak by řekl Omar Chajjám „blíže touze svého srdce“. Potíž spočívala v tom, že v oné fázi přeorganizování byl Belcher k ničemu. Jenomže na to se většinou přišlo až příliš pozdě.

V jistém údobí své kariéry se vydal na Nový Zéland. Tam svými plány reorganizace natolik ohromil vedení jedné školy, že mu doslova vnutili, aby se stal jejím ředitelem. Zhruba rok nato mu nabízeli omračující částku za to, když tuhle funkci zase opustí. Důvodem nebylo jakékoli jeho nestoudné počínání, vedl je k tomu čistě jen zmatek, do něhož školu uvrhl, nenávist, kterou vyvolával v ostatních, a jeho vlastní potěšení z toho, co nazýval „vizionářský, moderní a progresivní styl řízení“. Jak říkám, byla to prostě persona. Někdy jste ho nenáviděli, jindy jste ho měli docela rádi.

Jednoho dne v době, kdy už neměl na starosti dohled nad bramborami, u nás Belcher večeřel a při té příležitosti se nám svěřil se svými dalšími plány. „Asi jste slyšeli o té imperiální výstavě, která nás tu za rok a půl čeká. Nuže, tenhle projekt se musí náležitě zorganizovat. Je potřeba vyburcovat dominia, aby byla pěkně ve střehu a řádně se na tom všem podílela. Chystám se na misi – Misi Britského impéria – kolem světa, vyrážíme v lednu.“ Pak se s námi podělil o podrobnosti svých záměrů. „A teď sháním někoho,“ završil jejich výčet, „kdo by se mnou jel jako finanční poradce. Nešel bys do toho, Archie? Vždycky jsi to měl v hlavě pěkně srovnané. V Cliftonu jsi řídil školu, v City jsi nabral spoustu zkušeností. Jsi přesně ten člověk, kterého potřebuju.“

„Nemohl bych jen tak odejít ze svého místa,“ odvětil Archie.

„Pročpak ne? Musíš to svému šéfovi náležitě podat – vysvětli mu, že ti to rozšíří obzory a tyhle řeči kolem. Předpokládám, že ti tvé místo podrží.“

Archie vyslovil své pochybnosti o tom, že by byl pan Goldstein ochoten něco takového udělat.

„No, popřemýšlej o tom, chlapče. Byl bych rád, kdybys se mnou jel. Agatha by se samozřejmě mohla přidat. Cestuje přece ráda, nebo ne?“

„Ano,“ zněla má jednoslabičná, přehnaně zdrženlivá odpověď.

„Popíšu vám plán cesty. Nejdřív pojedeme do Jižní Afriky. Vy, já a samozřejmě i nějaká administrativní síla. Připojili by se k nám ještě Hiamovi. Nevím, jestli Hiama znáte – je to bramborový král z východní Anglie. Vážně správný chlapík. Jsme si hodně blízcí. S ním by cestovaly i jeho manželka a dcera. Dál než do Jižní Afriky ale jet nemůžou, Hiamovi to nedovoluje spousta rozjetých obchodů, na které tady musí dohlížet. Pak se přesuneme do Austrálie, odtud zamíříme na Nový Zéland, kde plánuju nějakou dobu pobýt. Mám tam kupu známých a taky se mi v téhle zemi líbí. Mohl by nám snad zbýt řekněme měsíc jako dovolená. Kdybyste měli chuť, dalo by se pokračovat na Havaj, do Honolulu.“

„Honolulu,“ vzdychla jsem. Znělo to jako ten typ fantazií, které se vám promítají ve snech.

„Potom do Kanady a odtud rovnou domů. Trvalo by to nějakých devět deset měsíců. Tak co vy na to?“

Teprve v tu chvíli nám došlo, že to myslí vážně. Začali jsme to s patřičnou obezřetností probírat. Všechny Archieho výdaje by byly pochopitelně hrazeny, k tomu mu ještě nabízeli odměnu ve výši tisíce liber. Když se k nim připojím i já, zaplatili by mi prakticky veškeré cestovní výlohy, neboť bych figurovala jakožto Archieho manželka. V jednotlivých zemích bychom mohli zdarma využívat státní lodní a železniční dopravu.

Horem dolem jsme propočítávali finanční stránku věci. Zdálo se, že bychom to celkově mohli zvládnout. Archieho tisíc liber by mělo pokrýt výdaje za mé ubytování v hotelech a naši společnou měsíční dovolenou v Honolulu. Vycházelo by to jen taktak, ale dospěli jsme k tomu, že to zkrátka není nereálné.

S Archiem jsme zatím byli v cizině na dvou krátkých dovolených – jednou v Pyrenejích na jihu Francie, jednou ve Švýcarsku. Oba jsme si cestování zamilovali – u mě se tahle láska probudila nejspíš už díky první zkušenosti, kterou jsem si užila v sedmi letech. Každopádně jsem toužila brázdit svět a považovala jsem za dost nepravděpodobné, že by se mi to ještě mohlo někdy podařit. Byli jsme teď svázáni se světem obchodu a žádný obchodník, jak jsem se aspoň domnívala, si nemohl dopřát víc než dva týdny dovolené za rok. A za čtrnáct dní se moc daleko nedostanete. Snila jsem o tom, že navštívím Čínu, Japonsko, Indii, Havaj a spoustu dalších míst. Jenomže pravděpodobnost, že navždy zůstane u pouhého snění, se blížila – aspoň do té doby – jistotě.

„Je to riskantní,“ vyhodnotila jsem situaci. „Strašně riskantní.“

„Ano, je to riskantní. Jsem si moc dobře vědom toho, že se můžeme vrátit do Anglie a nemít ani vindru, budeme muset vyžít se stovkou a pár drobnými na rok, na nic víc se nezmůžeme. Práce se bude těžko shánět, nejspíš ještě hůř než teď. Ale na druhou stranu, víš, když člověk neriskuje, nikdy se nikam neposune, nemyslíš?“