SRDCAŘI

Copyright © Josef Veselka, 2021

Cover © Adéla Ťopková, 2021

ISBN 978-80-242-7741-7

Prolog

Čtyři soustředěné oči a před nima skla brýlí. Na hlavách chirurgické čepice a obličeje zakryté maskami. Na zpocených zelených halenách a kalhotách olověné zástěry chránící před agresivními paprsky rentgenového záření, a ještě nad nimi tenké operační pláště a rukavice.

Nikdo nemluví, a dnes dokonce nehraje ani jejich oblíbená hudba z osmdesátých let minulého století. Šero hybridního sálu má navodit uklidňující atmosféru, ale prudké světlo vycházející z růžice nad stolem a směřující na operační pole zvyšuje všem přítomným tep.

Burian se sklonil nad otvorem v pacientově hrudníku, upravil světlo nad sebou, aby dobře viděl do lidských útrob, odhrnul šedorůžovou zkolabovanou plíci a odhalil nažloutlou trubici. „Aorta,“ zamumlal. Pak palcem a ukazovákem osahal její přední stěnu a zjistil, kde je nejvhodnější místo k tomu, aby do ní pronikl. Z předchozích vyšetření věděl, kde by to asi mohlo být, ale za desetiletí práce na sále si zvykl, že věří jen tomu, co sám vidí nebo cítí.

A ještě něčemu nebo spíš někomu věří. Podíval se na muže vedle sebe. „Myslím, že to půjde. Sáhni si tam taky, ať víš, do čeho jdeme,“ řekl kardiologovi.

Daniel vložil prsty do operačního pole. Neviděl přesně, kam sahá, ale jemnými pohyby se dotýkal aorty a snažil se najít místo na její přední stěně, kde neucítí tvrdé aterosklerotické pláty. „Je to tam, kde jsme to viděli na cétéčku. Až to obšiješ, tak to píchnu, zavedu vodič, ty uděláš incizi a pak tam šoupneme zavaděč,“ zopakoval sled několika příštích kroků.

Na okamžik zavřel oči. Pokud by právě nyní udělali nějakou nepředloženost nebo chybu, tak se dostanou do těžké situace. Vlastně ne oni, to pacient dýchající v tu chvíli pouze svou levou plící by náhle začal bojovat o své bytí, protože krev stříkající z aorty by s sebou odnášela nejen červené krvinky, ale i cosi víc – jeho život.

Na sále znají takovou situaci dobře. Rudé gejzíry vystřikují vysokým obloukem nad nehybné ležící tělo a postupně plní hrudník, čímž zakrývají zdroj krvácení, a veškerý personál na vteřinu ztuhne, aby hned poté vyrazil do záchranné akce. Jeden z operatérů dá prsty na otvor v nejdůležitější tepně v těle, druhý odsává a sálová sestra podává šití, kterým se vše zastaví. Daniel otevřel oči. Musí se soustředit a nemyslet na to, co se stát může, ale co se stát má.

Burian zatím jemnými, téměř neznatelnými pohyby obšíval pomocí dlouhých nástrojů budoucí otvor v aortě kdesi hluboko v pacientově hrudníku. Nedělal ani jeden pohyb navíc. Vše vypadalo, jako kdyby celý svůj život zasvětil přesnosti, psychické vyrovnanosti a virtuozitě rukou. Daniela to uklidnilo. Pokud i on svůj díl práce odvede stejně dobře, nemusí se muž na stole o svůj osud obávat.

Když do aorty zasunuli tenkou trubičku, jež zajistila průchod pro pacientovu novou chlopeň, na okamžik se narovnali. Nejprve zkontrolovali čísla a křivky na monitoru životních funkcí a pak se jejich oči s náznakem opatrného optimismu setkaly. „Bude to dobrý,“ řekl přesvědčeně Burian. Ta věta, ač obsahem banální, byla pro všechny důležitá, protože vítěznou mentalitu je nutné udržovat při jakékoliv kolektivní práci.

V okamžiku, kdy to řekl, změnila se pravidelná křivka na monitoru v drobnovlnnou čáru a sestra stojící naproti němu začala okamžitě nabíjet defibrilátor. Jeho pisklavý tón po několika vteřinách oněměl, ozval se tupý zvuk a pacient se otřásl, jak mu elektřina prošla hrudníkem. Byl to výboj, jenž mu vrátil život.

Oba operatéři se začali potit, ale Daniel aspoň navenek klidně prohlásil: „To už předváděl včera. Nic na tom není, jenom si musíme dávat pozor. Říkal jsem vám to předem.“

Všichni kolem beze slov přikývli. Burian se na něj podíval a v jeho očích byl neklid a naléhavost. Jako kdyby si postěžoval, že ušije všechno, ale resuscitovat zvyklý není.

„Bude to dobrý,“ prohlásil tentokrát Daniel. „Vyměníme chlopeň, naimplantujeme stenty, zkompenzujeme ho a případně mu dáme defibrilátor. Myslím, že za týden bude doma.“

Burian, jako kdyby tím opět získal jistotu, klidně souhlasil: „Tak jo,“ a sklonil se nad otvorem v pacientově hrudníku, aby se ujistil, že tam uvnitř nic nekrvácí.

O hodinu později došil kůži nad prvním žebrem vpravo, spokojeně si sundal plášť, rukavice i roušku a nahlas všem poděkoval. Pak se podíval na Daniela a oba nepatrně kývli. Víc než tohle neslyšné poděkování nebylo třeba. Už se znají.

Předjaří (1964–1970)

Kapitola 1/I (1964)

Lída zaklepala na dveře nemocniční šatny s velkým nápisem „Operační sál“, kdosi otevřel a ona se už za pár vteřin převlékala do zeleného sálového oblečení. Na zdejší klinice pracuje dva roky, a i když mezi sestrami patří stále k nejmladším, v poslední době ji začali vnímat jako jednu ze součástí klinického inventáře. Snad to bylo tím, že v Praze bydlí na nemocniční ubytovně, ve městě skoro nikoho nezná a nočním službám se proto nevyhýbá. Ačkoliv to nikdo přesně nespočítal, její spolupracovníci by určitě potvrdili, že nejvíce přesčasových hodin odpracovala v posledním roce právě tahle metr sedmdesát vysoká štíhlá brunetka s velkými ňadry, malým zadkem, hezkou tváří a energií, kterou by mohla rozdávat.

Snad všechno dělala rychle a někteří říkali, že až živočišně, a současně ji věčně doprovázela dobrá nálada a optimismus. Svůj dosavadní život si řídila podle sebe a zatím se jí do cesty nepostavilo nic, co by nezvládla. Na základní škole byla výbornou sportovkyní reprezentující na okresních přeborech v atletice, později na zdrávce velmi dobrou studentkou, o níž si učitelé mysleli, že se pokusí stát se doktorkou. Jenže to byl omyl. Chodit dalších šest let na medicínu by se jí nechtělo a její matka se navíc netvářila nijak nadšeně, když si uvědomila, že by dceru musela na vysoké škole živit. Proto bylo o jejím osudu po maturitě rozhodnuto rychle. Matka naznačila, že počítá s její samostatností, Lída to vzala doslova a odpověděla na inzerát pražské fakultní nemocnice hledající sestry do všech provozů.

Převlékla se do operačního a stoupla si do otevřených dveří sálu. Na stole ležela zarouškovaná silueta a za její hlavou postával nejmladší lékař kliniky. I přes masku na jeho obličeji vytušila, že se na ni krátce usmál. Nad dírou v pacientčině břiše se skláněly hlavy dvou chirurgů. Oba stáli mírně nakloněni ke straně. Menší z nich přidržoval hák rozšiřující otvor a současně odsával krev z operačního pole. Ten vyšší držel dlouhé stříbrné nástroje a jemnými pohyby se snažil odstranit vše, co v těle pod ním přebývá. V místnosti vládlo posvátné ticho, do kterého se ozývalo pravidelné oddechování ventilátoru a občasný pokyn některého z operatérů.

Lída stála několik minut zcela nehnutě a trpělivě čekala, dokud aspoň jeden z chirurgů nezvedne hlavu a nevšimne si jí. Konečně se oba narovnali a s hlasitým výdechem se lehce protáhli. Ten vyšší, Klement, se instinktivně podíval ke dveřím a gestem ruky ji přátelsky pozdravil.

„Potřebovala bych s tebou mluvit,“ zašeptala, protože říct to nahlas by jí připadalo, jako kdyby měla něco podobného udělat uprostřed mše v kostele.

V tichu sálu ji slyšel dobře. Souhlasně kývl, podíval se na svého kolegu a oba se opět sklonili k rozšklebenému břichu. Klement se pak ještě jednou narovnal, přitáhl si operační světlo blíž k sobě a svazek paprsků namířil do otvoru schovaného mezi rouškami. Pak ještě jednou pohlédl ke dveřím a polohlasem řekl: „Budeme hotovi asi za půl hodinky. Když počkáš, můžeme spolu zajít na oběd.“

Lída přisvědčila a odešla do odpočinkové místnosti na druhé straně chodby. Zapálila hořák sporáku, položila na něj hliníkovou konvici s vodou a ze skříňky nad dřezem vytáhla papírový sáček se svou jmenovkou. Otevřela ho a lžičkou si na dno velkého porcelánového hrnku nandala dávku mleté kávy. Po včerejší noční se ještě pořád necítila být úplně fit, ale tenhle nemocniční rituál s pořádně silným turkem ji dá dohromady.

Posadila se k oknu, otevřela ho a zapálila si cigaretu. Šedý dým vyfukovala směrem ven a přes zavřená víčka vnímala intenzitu jarních paprsků. Dělalo jí to dobře a cítila, jak se celé její tělo probouzí a aktivizuje. Dnešek bude pro budoucnost důležitý.

„Spíš nebo bdíš?“ ozvalo se od dveří.

Otevřela oči. „Tak to jste byli rychlí. Co to vlastně bylo?“ zeptala se stále ještě oslepena sluncem. Pokusila se rychle vstát, ale zatočila se jí hlava a lehce se zapotácela.

„Je ti něco?“ zeptal se Klement starostlivě.

„Ne, vůbec nic. Co jste operovali?“

Klement ji vzal za loket a vedl ji na chodbu směrem k šatnám. „Řeknu ti to cestou. Už mám hroznej hlad.“

Ještě než zašel do dveří pánských šaten, ušklíbl se a mávl rukou. „Byla to ta bába z trojky, co kvůli ní volali ze stranickýho sekretariátu.“

„A to jste ji dělali jenom ve dvou, i když je to protekce?“

„Jo, znáš primáře. Prej by ji udělal s námi, ale musel někam jít…“

Klement to řekl způsobem, z něhož jí bylo jasné, co tím myslí. Primář se zdekoval, aby nenesl přímou zodpovědnost za operaci protekční pacientky, která si pořád na něco stěžovala, a vše svěřil jednomu ze svých nejlepších chirurgů, přičemž k ruce mu dal pouze mladšího kolegu na asistenci. Takové to klasické – když chceš operovat, tak si nějak poraď.

„A jak to šlo?“ zeptala se starostlivě.

„Normálně,“ odpověděl, což v jazyku jejich kliniky znamenalo v souvislosti s jeho výkonem něco jako výtečně nebo skvěle. Jeho „normálně“ však nebylo výrazem nadbytečného sebevědomí a nadutosti, ale prostého konstatování a přesnou odpovědí na položenou otázku. Byl prostě extra dobrý chirurg a standardní výkony mu šly výborně.

„Mám hlad, potkáme se venku,“ dodal a zmizel ve dveřích šatny.

*

V nemocniční jídelně byl jako vždy velký hluk. Lída si přisunula misku s polévkou blíž k sobě, vzala do ruky velkou hliníkovou lžíci a pomalu začala jíst. Prohlížela si muže sedícího naproti sobě. Klement si na dva talíře naložil hlavní jídlo, a tak na něj čekalo osm knedlíků zalitých hnědou omáčkou a k tomu dva téměř černé plátky hovězího masa. Na to, že jídlo nevypadá vábně, však nemyslel. Především potřeboval doplnit zásoby energie. Odpoledne ho čeká ještě jeden žlučník a po třech hodinách na sále chtěl být znovu ve formě. Houskové knedlíky krájel na půlky a hltavě si je strkal do úst. Občas se snažil uříznout kousek masa, což mu nešlo, a svůj zvyšující se tlak na tupý jídelní nůž doprovázel nadávkami. Lídy si příliš nevšímal, ale když dojedl a pečlivě vytřel zbytky omáčky, zvedl oči, zkoumavě se na ni podíval a zeptal se: „Proč nejíš?“

Nebyl u ní zvyklý na pomalé tempo. Energie a věčně optimistická nálada byly kromě fantastické postavy jejími největšími přednostmi. Aspoň tak si to myslel.

„Proč nejíš?“ opakoval.

„Jsem těhotná a přemýšlím, jak ti to říct, zůstat klidná a… A taky jestli s tebou chci žít.“

Klement položil příbor, opřel se a zhluboka se nadechl a vydechl. V tom zvuku i celém gestu bylo něco jako nevyřčená výčitka, něco jako „proboha, to jsi to tedy vyvedla“. Mlčel a díval se na ni jinak než obvykle. Byl to chladný a zkoumavý pohled cizího člověka, ale ona v něm současně viděla i krásného třicetiletého muže s tmavými, mírně kučeravými vlasy, propadlými tvářemi a pohledem připomínajícím dravé ptáky. Samec a predátor bylo první, co ji napadlo. A trvale žít vedle dravce je možná nad její síly. Ale milovat se s ním, stát mu po boku, chodit s ním na obědy a vést rozhovory o všem možném bylo příjemné a povznášející. Byl nejkrásnějším, nejelegantnějším a nejchytřejším mužem jejího života. Vůbec si však nebyla jistá, že právě s ním by chtěla strávit zbytek života, a už vůbec ne, že by o něčem podobném snil on sám.

Také Klement si ji prohlížel a viděl nejpůvabnější sestřičku na klinice, která má v břiše jeho prvního potomka. Ženatý už sice v minulosti krátce byl, ale jak mezi kolegy rád říkával, teď je šťastně rozvedený, a pokud by tu chybu ještě někdy udělal, pak by to mělo být až těsně před důchodem, kdy bude potřebovat víc ošetřovatelku než milenku.

„Pojď ke mně, dáme si kafe. Je tu moc hlučno,“ přerušil tíživé napětí a prudce se zvedl od stolu. Cítila to jako pokyn, že ho má následovat. Sice ještě nedojedla, ale rychle vstala a spěchala za ním.

Když otevřel dveře svého lékařského pokoje, seděl tam jeho kolega a přátelsky se usmíval. Jakmile však zpozoroval jejich napjaté obličeje, ihned zvážněl. „Mám vypadnout?“ zeptal se, a aniž by čekal na odpověď, zvedl se a na odchodu se na Klementa ještě otočil: „Mám takový tušení, že tě čekají na sále. Je tam ten žlučník.“ Zachytil však jeho naštvaný pohled, a tak za sebou raději rychle zavřel.

Klement se posadil do křesla a Lída intuitivně zaujala místo na posteli.

„Chceš kafe?“ napadlo ho, proč ji sem vlastně pozval.

„Ne, měla jsem dneska už dvě.“

„Bude svatba, nebo potrat?“ zeptal se profesionálním tónem, jako kdyby řešil žaludek nebo střevo.

„A co chceš ty?“

„Já chci bejt dobrej chirurg,“ odpověděl bez zaváhání.

„Ale to už přece jsi, nebo ne?“

„Chci bejt ještě lepší,“ řekl vážně. „Možná to bude znít směšně, ale můžu bejt… Prostě nejlepší ze všech. To bych přece neměl zahodit. S tím souhlasíš, ne?“

„Máš cigaretu?“ ošila se nervózně.

Podal jí krabičku. Chvíli si s ní pohrávala a pak mu ji vrátila zpátky. „Ne, teď už kouřit nebudu.“

Její věta mu stačila, aby si uvědomil, kam ta dívka původem odněkud z jižních Čech směřuje. Chce si ho vzít, mít s ním dítě a ochočit si ho jako nějaké zvířátko v cirkusu. I s kupou dětí budou kolem něj tajtrlíkovat a on už se nebude schopen soustředit na to, co umí nejlépe. Bude to konec špičkové chirurgie a jeho snů.

„Lído, promiň. Musím na sál,“ řekl s náznakem nervozity.

„Ne, ty promiň. Omlouvám se za to. Já to takhle nechtěla.“

Postavila se a přitiskla si jeho hlavu k břichu. Něco se v ní probudilo. Poprvé si uvědomila, že by o něj nechtěla přijít. Nikdy. Chce ho mít pro sebe a chce s ním žít. Bude mu pomáhat, bude se o něj starat a budou mít to nejlepší dítě na světě.

„Miluju tě,“ zašeptala. „Nejsem trapná? Viď že ne?“

Klement ztišil hlas: „Vůbec ne. Ale promiň, půjdu na ten sál.“

Vyšli na dlouhou nemocniční chodbu. Míjeli postavy, jichž si nevšímali, nikoho nezdravili a hleděli do rozpraskané špitální podlahy. Teď už to tak bude pořád. Spolu budou v práci i doma. Ta představa jí vrátila ztrácející se energii. Jeho však ani v nejmenším netěšila.

Kapitola 2/I (1964)

Vladimír ležel mezi roztaženýma nohama své ženy a líbal ji na holé tělo. Ale nebyly to polibky vášně. V jeho rtech se skrývala něha a láska. Postupoval systematicky, od klína nahoru a ze strany na stranu, jako kdyby její vznosné břicho razítkoval. Pečlivě a láskyplně obtiskával rty na obrovský míč schovávající se v jejích útrobách. Tam kdesi uvnitř je jeho syn. Bude prvním v pořadí a dá tím vzniknout zárodku fotbalové jedenáctky. Lenka mu deset dalších určitě dá.

Nepřemýšlel, byl to stav mezi sněním a realitou podobný tomu, jako když člověka před svítáním cosi napadá a on neví, zda je to skutečnost nebo zbytek předchozího snu. Právě tak neskutečně krásné se mu to zdálo.

Vyhrnul jí dlouhou noční košili a pokračoval v mazlení s kulatým břichem a prsy. Pak opatrně položil hlavu na její pupík a čekal. Nedělal to poprvé. Věděl, že musí zůstat bez pohybu jako lovec na čekané. Ten se uvnitř také lehce chvěje, ale nesmí na sobě nechat znát rozčilení, musí vytrvat a na konci bude odměněn. I Vladimír byl. Človíček uvnitř se pohnul, za chvíli ještě víc a nakonec kopl tak silně, až jeho otci nadskočila hlava.

„Dává větší rány než Masopust,“ usmál se a pohlédl do tváře ženy.

Lenka, připomínající renesanční madonu, jejíž kopie vystřižená z časopisu visela na stěně nad postelí, ho koleny svírala kolem boků a hleděla do stropu. Ruce měla v manželových hnědých vlasech, které brala do prstů, hladila je, cuchala a zase pečlivě urovnávala. Snad o těch pohybech ani nevěděla. Její pohled klouzal po stěnách a občas zaletěl k oknu. Vločky snášející se z nebe jí připomínaly nejhezčí vzpomínky na dětství – vánoční stromek, ježíška a dárky, které přišly na konci dne. Vladimír je také takový dar. Je to jediný muž, jehož kdy milovala.

„Bude první a pak jich přijde ještě deset,“ zašeptala.

„Určitě. Budeme největší rodina na světě.“

Zvedl hlavu, pohladil místo, kde se pod kůží cosi převalilo, a ještě jednou syna v Lenčině břiše políbil.

Položil se na záda vedle ní, objal ji, dal si její hlavu na levé rameno a vydechl: „Lenko, já jsem ten nejšťastnější člověk na světě.“

„Já taky.“

Spokojeně se usmála, pohladila ho po vlasech a vstala z postele. Její nohy našly teplé domácí bačkory, a jakmile do nich vklouzla, přistoupila k oknu. Chvíli sledovala padající vločky a pak se zadívala na okolní krajinu. Měsíc částečně osvětloval šedou oblohu na obzoru, pod níž se táhl pás černého lesa. Na jeho okraji rozeznávala siluetu stáda jelenů, kteří se tam klidně pásli na zbytcích zimní trávy. Tady v Píseckých horách nemají žádné přirozené nepřátele, a tak se tu množí tolik, že občasné Vladimírovo pytlačení místní přírodě vlastně pomáhá.

Líbí se jí tu. Přestěhovala se sem letos po svatbě s mužem, který dělá agronoma v družstvu, a slíbili si, že jeho rodinný statek, tedy vlastně jejich rodinný statek, dají do pořádku a částečně budou taky hospodařit sami. Ona se bude starat o grunt a on bude přes den na družstevním a odpoledne na vlastním.

Život tu byl krásný jako sen a do něj patří i děti. Jejich prvorozené je na cestě.

Kapitola 3/I (1968)

Letní slunce žhnulo naplno, a kdo nemusel být venku, tak nebyl. Vinohradská vila pocházející z doby první republiky však poskytovala svým obyvatelům příjemný chlad. Lída přesto vzala tříletého Buriana do náruče a z přízemního bytu, který obývala se svým manželem a jeho rodiči, vyběhla na zahradu. Bylo to místo, které tu měla nejraději. Posadili se na okraj bazénku, v němž plavalo několik malých barevných ryb, a bosé nohy ponořili do chladné vody.

„Mami, kdy se táta vrátí?“ zeptal se syn. Kopal nohama ve vodě a klacíkem honil stíny pod hladinou.

„Brzo,“ odpověděla, ale jistá si tím nebyla.

Klement na začátku léta odjel na stáž do Rakouska a od té doby spolu telefonovali pouze párkrát. Manžel nadšeně vykládal, že Vídeň je nádherná, bohatá, ale pro našince taky ukrutně drahá. Nicméně jeho místní šéf ho několikrát vzal operovat do soukromé nemocnice, kde si během jednoho víkendu vydělal tolik, kolik doma za celý měsíc.

Lída cítila, že kdyby Klement nemusel, tak se domů nevrátí. Ostatně nebyla si jistá, že by ji kdy opravdu miloval, a k synovi měl sice formálně hezký, ale současně chladný vztah. Uvědomovala si, že její muž sňatkem především splnil svou „chlapskou povinnost“, jak jednou nechtěně zaslechla, když šla kolem obýváku, kde rozprávěl se svým otcem. Jí osobně prokazovali Klementovi rodiče jistou blahosklonně chladnou přízeň, o Buriana se však starali vzorně. Tchyně, jež prosadila, aby se kluk jmenoval po svém dědečkovi Burian, Lídě po svatbě slíbila, že jí bude pomáhat, aby z něj společně udělaly důstojného pokračovatele chirurgického rodu Kremnických. Ostatně i ona byla zdravotní sestrou a stejně jako Lída se kdysi provdala za doktora z kliniky, kde pracovala.

Tchán měl velkou pracovnu, kam měl přístup pouze Klement a tchyně, jež svému muži směla nosit kávu a sladkosti, bez nichž si starý chirurg nedokázal představit hodiny studia učebnic a čtení medicínských textů. Občas se z té místnosti ozývaly silné údery prstů do klávesnice psacího stroje, což znamenalo, že soudruh docent píše odborný článek.

Ven z pracovny vycházel pouze k jídlu, a i při něm své ženě ani Lídě nevěnoval větší pozornost. Pokud se vůbec o něco zajímal, pak to byla Klementova práce a výsledky jeho operací. Sám chodil každé ráno do nedaleké fakultní nemocnice, kde před nedávnem skončil ve funkci přednosty chirurgické kliniky, a všechny členy rodiny, do níž začal počítat i Lídu, požádal, aby ho ve společnosti začali představovat jako emeritního přednostu chirurgické kliniky.

Lída pochopila, že její život se po boku Klementa a ve společné domácnosti s jeho rodiči radikálně změní. Když budoucího manžela poznala a později se stala i jeho milenkou, nevěděla o Kremnických nic. Proč by také měla? Pro její život se to nezdálo důležité. Bylo jí dvacet a v tom věku se normální holka z venkova, jak sama sebe označovala, o podobné věci nestará.

„Mami, kdy se táta vrátí?“ opakoval Burian otázku, kterou přerušil její přemýšlení.

„Brzo,“ odpověděla po stopadesáté a současně si uvědomila, že by to také ráda věděla.

*

„Lído, vstávej!“

Tchyně s baterkou v ruce s ní zatřásla a tlumeným hlasem přikázala, aby ji následovala do kuchyně. V celém bytě byla tma. Tchán seděl u stolu, na sobě měl kostkované pyžamo, přes které si přetáhl župan, a poslouchal rádio. Když obě ženy vstoupily, ani se na ně nepodíval.

„Co se děje?“ zeptala se Lída nahlas.

Tchán neodpověděl, ale gestem naznačil, že má být zticha. Posadila se, promnula si oči a poslouchala také.

„Vážení posluchači, vysíláme zvláštní provolání Ústředního výboru Komunistické strany Československa,“ byla první slova, která ji zaujala.

Vstala a natočila si sklenici studené vody. Tchán se na ni naštvaně podíval. Jeho pohled neříkal nic jiného, než že by si měla okamžitě dřepnout a nedělat hluk.

„Včera, dvacátého srpna 1968, překročila vojska Sovětského svazu a dalších zemí hranice Československé socialistické republiky…,“ Lída se rychle otočila na tchyni, která stála nad ní. Pohledy obou žen se střetly. Bylo to nepochopitelné a děsivé.

„Kde je Burian?“ zašeptala Lída instinktivně.

Tchán se na ni rozzlobeně podíval a odsekl: „Kde asi? Spí!“

„Co to má znamenat?“ ozvala se tchyně.

„Bože, co asi? Okupace, holčičko, o-ku-pa-ce,“ slabikoval její muž rozčileným hlasem. „Hajzlové,“ vykřikl hned poté, sebral sklenici s vodou a praštil jí o zem. Rozbila se na spoustu střepů, jež se rozletěly na všechny strany. Pak ještě bouchl pěstí do stolu a vykřikl, že to znamená naprostý konec a ten kretén Dubček si o to celou dobu koledoval.

Tchyně rozsvítila stropní světlo a po čtyřech lezla po zemi a smetáčkem se snažila shrabat všechny střepy na lopatku. „Hlavně teď nevstávejte,“ upozornila je trpělivě.

„Jó, hlavně teď nebudeme vstávat, protože ty se tu budeš plazit po zemi,“ vykřikl tchán. „Dubček sem pustí Rusáky a ty se tu budeš plazit po kuchyni. Já se z vás poseru. Nakonec se tady budou plazit všichni. Jo, přesně tak jako to děláš ty,“ ukázal prstem na svou ženu.

„Buď zticha, ať neprobudíš kluka!“ okřikla ho manželka. „My za toho tvýho Dubčeka ani ostatní komouše nemůžeme. To vy jste si vymysleli celý to vaše jaro a pitomý obrození. A teď to máte. Budeme mít Brežněva na Hradě a kdoví, jestli nás nepřipojí k Rusku.“

Lída za poslední tři roky nikdy neslyšela, že by se tchyně někdy vzbouřila proti názoru svého manžela. Pokud se jí něco nelíbilo, pak se sebrala a opustila místnost. Ale otevřený odpor? Ne, to udělala poprvé a možná poprvé za celé jejich manželství.

„Připojí k Rusku,“ zašeptal tchán zoufale a opřel si čelo do dlaní. „To by byl konec. To by tady byly gulagy a vládlo by nám NKVD.“

Lída neznala význam ani jednoho z obou klíčových slov, která tchán zmínil, ale bylo jí jasné, že se její svět opět změní. Doposud žila pouze malým Burianem a sdílením starostí svého manžela. Jindy důstojný soudruh docent tu teď sedí s hlavou v dlaních a nadávky kombinuje s boucháním pěstí do stolu a sténáním. On, lékařská kapacita! Proboha, co se to děje?

Lída vstala, došla si pro bačkory, které si obula na prokřehlé nohy, a s hadrem v ruce si dřepla vedle tchyně a pomáhala jí vytírat louži kolem stolu.

„Kurvy komunistický,“ zaklel tchán.

„Sám jsi komunista. A tvůj táta tam vlezl po válce taky. Jenom kvůli vám budou stát tanky na Václaváku,“ ozvala se tchyně vzdorovitě a na znamení svého naštvání plácla mokrým hadrem o zem.

Musím si zachovat klid a rozvahu, opakovala si Lída. Jsem tady pro Buriana a nic jiného není důležité. Lezla po podlaze a hledala i ty nejmenší kousíčky skla, aby nemusela zvednout hlavu a střetnout se pohledem s rozčileným soudruhem docentem. Proboha, ať už to skončí!

O několik hodin později, když už bylo nad ránem, uslyšela, jak venku na ulici jezdí vojenská auta. Lídě i všem ostatním Kremnickým začaly nové časy.

Kapitola 4/I (1968)

Daniel se probudil, otevřel oči, ale ještě dříve než se pohnul, začal si svět kolem sebe prohlížet přes šprušle své dřevěné postýlky. V ložnici byl klid. Velká manželská postel byla přikrytá lesklou dekou, pod níž tušil naducané peřiny, jež se tady na statku neměnily ani v létě. V místnosti byla i velká kachlová kamna s několika polínky vyschlého dříví, která sem tatínek vzal před pár dny, protože srpnové noci už bývají chladnější. Tříletý kluk vše chvíli pozoroval, pak namáhavě vylezl z postele, rozrazil dveře ložnice a přes chodbu zamířil do kuchyně.

„Dobré odpoledne, princi. Jakpak ses nám vyspal?“ zeptala se maminka a políbila ho na čelo. Po těch slovech ukázala na pekáč povidlových buchet: „Najez se a pak se běž podívat ven.“

Daniel neváhal, sebral dvě buchty a vyběhl na dvůr, odkud zamířil k ohradám. V té přední byly dospělé ovce a beran. Toho se bál, a proto tam nikdy nechodil. V zadní ale běhala jen jedna ovce a s ní i několik jehňat, která se co chvíli dožadovala své dávky mléka. To nejslabší z nich měl nejraději. Tatínek s maminkou ho občas přikrmovali a tvrdili, že je malé a možná ho budou muset brzy zabít.

Tříletý kluk už chápal význam slova zabít, protože dítě ze statku už ani neví, kdy a jak se s činem, při němž se zvířeti vezme život, seznámilo. Nebylo ani možné, aby si něčeho tak obvyklého nevšiml, protože usmrcení zvířete bylo tak běžné jako jeho narození, krmení, napájení nebo léčení. O zvířata se tady starají všichni a pořád. Maminka se kolem nich točila celý den a tatínek dělal to samé každé odpoledne a večer. Ovce, krávy, prasata, koně, psi, kočky, kohouti i slepice tu žili ve společné symbióze světa, který kopíroval desítky a stovky generací dělajících stále totéž. Tady na statku obklopeném ze dvou stran lesy, z jedné rybníkem a z té poslední pastvinou, jsou zvířata brána jako součást lidského světa, což ale také znamená, že s lidskou asistencí jejich život začíná, probíhá i končí.

Daniel vstoupil do ohrady, utrhl trs dobře vypadající šťavnaté trávy a nesl ji nejmenšímu jehněti. Už se znali, a proto se nechalo hladit a krmit.

„Mami, dáš mi pro Józu mlíko?“ vykřikl, když přiběhl zpátky do kuchyně.

„Víš, že bys zvířatům kromě psů neměl dávat žádná jména,“ poučila ho a podala mu sklenici s dudlíkem, pomocí níž dokrmovala slabší jehňata.

„Děkuju, já vezmu Józu ven,“ zavolal už opět v běhu zpátky do zadní ohrady.

„Hlavně nechoď daleko,“ zavolala za ním maminka. „Nejdál smíš k lesu.“

Daniel jehně nakrmil, kolem krku mu uvázal krátký provázek, jehož smyčku mu tatínek včera připravil, a vyvedl ho z ohrady ven. Namířil si to přes louku směrem k lesu. Nešlo jim to příliš rychle, zvíře se často zastavovalo a chtělo se pást, kdežto on si hrál, že jsou rytíř a kůň, kteří jdou na nebezpečnou výpravu k dračímu doupěti. „Hlavně se neboj, já se o tebe postarám,“ opakoval stále.

Když dorazili na kraj lesa, ukázal na nízký posed, kam ho tatínek občas brával, pokud chtěl ulovit vysokou, nebo jenom tak na čumendu, což bývaly jejich nejkrásnější výpravy. Během nich žádné zvíře nepřišlo o život a tatínek mu obvykle brzy ráno ukazoval černou nebo vysokou zvěř, jak jim říkal, a vysvětloval, jaká pravidla se v jejich stádech dodržují.

„Dělej! Uvidíš, jaký pěkný to tady je,“ přemlouval Daniel jehně, ale to se snažilo držet se na všech čtyřech a odmítalo nechat se vyzvednout na žebřík se třemi schůdky. Kluk ho tvrdošíjně tahal za provaz, ale brzy mu došlo, že by ho spíš uškrtil. Nakonec vzal zvíře do náručí a namáhavě s ním vylezl nahoru. Zavřel za sebou vrátka a připadal si silný jako tatínek. Ještě jednou slezl dolů, rozhlédl se a rozhodl se, že natrhá trochu trávy.

Jeho klid vyrušilo štěkání ze statku a pak ještě něco dalšího. Byl to zvuk, který neznal. Otočil se a spatřil velkého, cizího psa běžícího přímo k němu. Okamžitě si uvědomil, že mu hrozí nebezpečí. Obrátil se k posedu a pár metrů, které ho od něj dělily, uběhl během několika vteřin. Rychle za sebou zabouchl vrátka, schoval se za ohrádku a škvírou mezi prkny sledoval, co se bude dít.

Obrovitý pes se předními tlapami opřel o schůdky a zuřivě štěkal. Daniel viděl zuby v jeho tlamě a sliny na pyscích. Nejraději by zakřičel a pokusil se přivolat tátu, ale bál se pohnout, aby to strašné zvíře nevyskočilo až nahoru a nesežralo ho i s jehnětem. Hrdlo se mu sevřelo takovou silou, že mu bolestí vyhrkly slzy. Pes zatím běhal kolem a štěkal. Občas se zastavil, dal přední tlapy na nejvyšší stupínek schůdků a čenichem narážel do vrátek.

„Oba nás tu zabije,“ zašeptal Daniel a objal jehně tak silně, až zaskučelo a dalo se do hlasitého bečení.

To psa vydráždilo ještě víc a bušil teď čenichem do vrátek tak silně, až se Daniel bál, že každou chvíli povolí. Pak se pes rozeběhl, odrazil se od dolního schůdku a jeho hlava se na okamžik dostala nad horní okraj ohrádky. Ten krátký okamžik stačil na to, aby si s Danielem pohlédli do očí. Zvíře s obrovskými zuby a tlamou připomínající draka a proti němu tříletý prcek, teď už hlasitě volající o pomoc. Ještě nikdy se Daniel tak nebál.

A právě v tu chvíli ho to napadlo. Vzal jehně do náruče a jedním rychlým pohybem ho shodil dolů. Vůbec nevěděl, proč to udělal. Byl to okamžik nevědomí, v němž se projeví podstata každého člověka, a on sám netuší, co a jak se stalo.

Jehně zabečelo a hned poté bylo slyšet hlasité oddychování, chlemtání a sípání při polykání. Zvířecí hltavost znal od jejich vlastních psů a vždycky ho rychlost, s níž spořádali obrovskou porci domácích zbytků, čímsi děsila. Jediný, komu by v takovou chvíli tolerovali sáhnutí do misky, byl táta. Toho považovali za vůdce a sílu, s níž se nemohou měřit. Ale malému klukovi se jejich živočišnost a fyzická síla zdály spíš děsivé než přirozené, a to samé pociťoval i nyní.

Bál se cizího psa natolik, že mu raději dal jehně, než by dál riskoval útoky na svůj chatrný úkryt. Obětoval blízkého tvora, aby měl aspoň na chvíli klid, než se pes nažere a pak definitivně skoncuje i s ním. V tu chvíli byly jeho myšlenky ovládány strachem i nenávistí nejen k nebezpečnému zvířeti, ale i k sobě samému. Cítil, že udělal něco, co neměl.

Zazněly dva výstřely, pes zavyl a ztichl. Daniel vstal, křičel a mával rukama, aby na sebe upozornil, a během chvíle už byl v náruči táty a kolem nich běhali jejich psi. Konečně byl v bezpečí. Tatínek ho odnesl domů a předal vyděšené mamince.

Druhý den mu rodiče řekli, že dokud nebude chodit do školy, tak se ze statku nesmí hnout. Při nejbližší příležitosti mu pořídí jeho vlastního psa a jehňatům už nesmí dávat lidská jména. A když už by se to náhodou stalo, pak je nesmí obětovat.

„Danieli, když se o někoho začneš starat, tak nesmíš selhat. Nikdy, rozumíš? Pořádně si to pamatuj!“

Kapitola 5/I (1969)

Burian si s dědou zatím moc legrace neužil, ale z jejich každodenních podvečerních procházek se pomalu stával rituál. Soudruh docent se vrátil z práce, chvíli si odpočinul a pak oznámil, že bere vnuka ven, a aspoň na hodinu zmizeli.

Všem v domácnosti se to zamlouvalo. Lída si odpočinula od syna, o něhož se starala celý den, tchyně, která se vracívala z ordinace, to také uvítala, protože se tím vyhnula nekonečným diskusím s manželem, kdy se Klement vrátí z Vídně a Rusové opustí Československo. A soudruh docent, jak ho Lída stále oslovovala, si léčil nervy procházkami s vnukem, protože noviny ani televizi sledovat nechtěl a z toho, co se dělo v nemocnici, mu bylo čím dál jasnější, že proreformním komunistům, mezi něž se řadil i on, začínají zlé časy. Bude se muset rozhodnout, zda se přidá k těm, kteří Rusy vítali, anebo k většině, jež se stále stavěla na odpor.

„O mě už nejde, já můžu kdykoliv odejít do penze, ale těm mladým, těm to opravdu nepřeju,“ říkával při rozhovorech na nemocničních chodbách, kde se lékaři zastavovali čím dál častěji, plaše se rozhlíželi a dávali hlavy stále blíž k sobě, aby nikdo nemohl zaslechnout, co si šeptají.

Z nemocnice chodil domů pěšky. Za normálních okolností to měl asi dvacet minut, ale v posledních týdnech mu cesta trvala slabou čtvrthodinku. Hlavu měl sklopenou, spěchal a snažil se nevnímat tanky a náklaďáky stojící na Ruské ulici, z níž po deseti minutách zahnul do Benešovské, ve které bydleli. Život ve fakultní nemocnici ho naučil, že osud není spravedlivý a člověka nesmí nic zlomit. Ale tanky, které musel každý den míjet, v něm vyvolávaly vztek, vzdor a myšlenky na pomstu.

„Dědo,“ vytrhl ho vnuk z přemýšlení, když míjeli kolonu vojenských aut, „Rusáci už tady budou napořád?“

Nevěděl, co odpovědět, a tak se všechno snažil převést v legraci. „Neboj, jednou je odsud budeme hnát svinským krokem.“ Smál se a snažil se předstírat bezstarostnost, což mu vydrželo jen chvíli, protože po několika minutách z něj začaly vycházet výrazy jako „bolševický svině“ a „zrádci“.

Burian ničemu z toho nerozuměl, a kdyby se máma, babička a děda netvářili tak ustaraně, tak by se mu líbilo, že se po jejich ulici prochází tolik mužů v uniformách a občas ho dokonce chtějí vyzvednout na korbu náklaďáku nebo na tank. Jejich natažené ruce ale děda rezolutně odmítal a většinou i vztekle nadával.

Ne, děda není bezstarostný a ti vojáci v ulicích nejsou přátelé ani nehrají nějakou podivnou hru. Je to skutečné, znepokojivé, dokonce snad i nebezpečné. To všechno Burian vycítil z chování dospělých.

A ještě jednu věc. Nikdo přesně nevěděl, co bude s tátou. Skoro si ho nepamatoval, byl to spíš pocit než vzpomínka na konkrétní tvář. Věděl, že má silné a chlupaté ruce, které ho dokázaly vyzvednout vysoko ke stropu místnosti a někdy i vyhodit do vzduchu, aby ho o zlomek vteřiny později bezpečně chytily. Burian se přitom šťastně smál, protože cítil, že v tu chvíli se mu nic zlého nemůže stát. Proto si víc než obličej pamatoval otcovu sílu a pocit bezpečí, který v jeho náruči měl.

*

„Volá Klement a chtěl by s tebou mluvit,“ přišel za Lídou tchán a posílal ji gestem do obýváku, kde se v křesle choulila tchyně a do sluchátka říkala věty o tom, že si její syn má na sebe dát pozor a že se na něj moc těší.

„Klémo, ještě ti dám Lídu, ona už tady vedle mě netrpělivě přešlapuje a nemůže se tě dočkat.“

Lída vzala sluchátko a přitiskla si ho k uchu. Byla nejistá. Se svým mužem nemluvila už měsíc a za tu dobu jí napsal pouze jednou a polovina dopisu byla o politice a ta druhá o tom, co nového ve vídeňské nemocnici viděl. O ní nebo o synovi ani slovo.

„Haló, Klemente?“

„Ahoj, tak jak se máte?“

Ani jednomu z nich se vlastně nechtělo mluvit. On byl pryč už půl roku a byl pohlcen prací v nemocnici, ona žila svým synem a vojáky, kteří jim každý den nakukovali přes plot do zahrady. Bála se jich, ale o svém strachu raději s nikým nemluvila.

„Rusové a Němci v uniformách jsou naštěstí ještě za plotem a Dubček se tváří, že se snaží zachránit, co se dá. Ale moc tomu nevěřím.“

Odmlčela se. Nevěděla, jestli má pokračovat a popisovat mu pocity lidí na ulicích a názory zaznívající v rádiu nebo televizi. Asi by to bylo zbytečné a navíc drahé. Vždyť oficiálním důvodem, proč si nevolají častěji, je vysoká cena mezistátních hovorů. Tchán při každém delším telefonátu chodí místností a významně si poklepává na hodinky, aby naznačil, že všechno bude muset platit ze svého, protože on je tady jediný, kdo slušně vydělává.

„Tady o tom čtu každej den v novinách. Je to síla.“

Klement se snažil znít pozitivně, jako když na sále sděloval personálu, že pacient je na tom moc zle, ale oni ho z toho ještě dostanou. Jakmile naladil tenhle rádoby optimistický tón, který Lída dobře znala, tak mu nikdy nevěřila. Tím ať si oblbuje kolegy v práci, ale ne mne, pomyslela si.

„Klemente, kdy tedy přijedeš?“

Na druhé straně linky bylo chvíli ticho. „Myslím, že příští neděli. Přifrčím Vindobonou. Už jsem o tom mluvil s tátou. Přijďte mi naproti, budu mít spoustu kufrů.“

Moc si přála, aby to byla pravda. Ale byl to ten jeho falešný špitální tón… Takhle říkával, že operaci brzy dokončí a že vše dopadne dobře. Obvykle to znamenalo, že pacient na stole má mnohem menší šanci, než by se mohlo zdát.

Klement jistě ví, že by jeho návrat byl pro všechny tím nejlepším řešením obtížné životní situace. Ale on nehledal to, co bude nejlepší pro všechny. On vždy hledal to, co bude nejlepší pro něj. Rychle se rozloučila a zavěsila.

Příští neděli na něj čekala na nádraží a… nepřijel nikdo. Tušila, že Klementovi rodiče to věděli předem. Tchán ho možná dokonce přemluvil, aby se nevracel. Nevěděla však, kdo s kým a kolikrát o emigraci mluvil. Ona byla v rodině Kremnických od samého začátku na vedlejší koleji. S ní, kromě Buriankova zdraví a denního programu, nediskutoval nikdo nic.

Bylo jí jasné, že kapitola společného života s jejím manželem je u konce. Byla krátká a zbyl jí po něm syn a byt se zahradou, který obývala společně se svou tchyní. Tchán se totiž o několik dnů později opil a ráno ho našli mrtvého. Prý zemřel na cévní mozkovou příhodu, zněla konečná diagnóza soudního patologa. Bohužel se také dozvěděli, že den před smrtí se v práci pohádal, demonstrativně vystoupil z komunistické strany, a ještě k tomu podepsal petici odsuzující vstup vojsk Varšavské smlouvy do Československa.

Kapitola 6/I (1969)

Bylo sychravé zimní odpoledne, když Vladimír v kabátě s kapucí a v ošoupaných pracovních kalhotách vstoupil do hospody na vylidněném protivínském náměstí. Pozval ho sem předseda jejich zemědělského družstva, jenž se dopoledne tvářil tajemně a na otázku, o co jde a zda by to nemohli vyřídit v práci než se scházet v hospodě, odpověděl zamítavým gestem.

Sundal si kapuci i čepici pod ní a rozhlédl se po lokále. U výčepu postávalo několik hostů, u stolu štamgastů hráli chlapi mariáš a úplně vzadu seděl předseda. Z rozhlasu za výčepem se ozývala znělka hudebního pořadu Houpačka, jejž zpopularizoval zpěvák Karel Kryl písničkou Bratříčku, zavírej vrátka, kterou hrávali i mladí na náměstích nejen v Protivíně, ale i v Písku nebo Vodňanech.

„Ahoj, Vašku, tak co je tak tajnýho, že se kvůli tomu musíme scházet v hospodě a nemůžeme si to říct u tebe v kanclu?“ spustil Vladimír, jakmile dosedl na rozvrzanou židli.

Předseda, muž asi o dvacet let starší než on, vážně pokýval hlavou: „Průser, chlapče. Myslím, že mě brzy odvolají a budou chtít dosadit někoho jinýho. Někoho, kdo bude mít neposkvrněnou pověst, lidi za ním půjdou a on bude ochoten táhnout to s těmi, co teď přijdou.“

„Jak to myslíš?“

„Doba se mění, Dubček je v hajzlu a přijdou jiný lidi. Nejdřív se to odehraje v Praze a potom tady u nás na venkově. S tím musíme počítat. A kdo se jim vzepře, toho popraví nebo zničí. Myslím, že budu první, kdo půjde od válu.“

„Proč zrovna ty?“

„Protože jsem nepodepsal souhlas se vstupem vojsk. A taky ho nepodepíšu! Kdybych to udělal, zostudím celou naši rodinu. To prostě nemůžu.“

Vladimíra napadlo, že předseda družstva zdědil svou funkci po svém tátovi a ten ji dostal po roce čtyřicet osm jako úplný bezzemek a bez zkušenosti s praktickým zemědělstvím. Stačila kvalifikace nekvalifikovaného zemědělce, červená knížka člena komunistické strany a drzé čelo. Proto se dalo předpokládat, že si současný předseda svoje místo udrží. Jejich rodina byla přece kdykoliv ochotná podřídit se jakýmkoliv prorežimním zájmům.

„To by mi bylo líto. Ale co já s tím?“

„Vladimíre, myslím, že ty bys byl dobrým šéfem,“ řekl předseda důrazně.

„A můžeš mi říct, proč bych to dělal? Já mám práce tak akorát. Přes den jsem na družstevním a po večerech na svým. Lenka čeká druhý dítě… Ne, to není nic pro mě.“

„Poslouchej, řeknu ti tři dobrý důvody, proč to uděláš,“ usmál se předseda a servírka před ně postavila půllitry místní protivínské dvanáctky a k tomu dva velké panáky Staré myslivecké.

„Ne, já pít nebudu, spěchám,“ udělal Vladimír odmítavé gesto, ale předseda už držel skleničku hnědého moku a druhou mu podával.

„Na zdraví a na novýho předsedu!“

Vladimír do sebe obrátil velkého panáka a pálení v krku se rychle zbavil pivem. „Tak o co jde, ale rychle.“

Předseda začal tlumeně vykládat: „Zaprvý, jsi tady nejlepší zemědělec a jediný, komu to v družstvu pálí. Máš sedláckou krev a budeš schopen hospodařit nejenom v malým, jako to děláš na svým, ale i ve velkým. Díky tobě družstvo zbohatne a lidi tě budou mít rádi. Zadruhý, ty jedinej tady přemýšlíš politicky. Dubček a jeho parta jdou od válu, ale ty ses do politiky nikdy nepletl, a proto nastoupíš jako pan Čistej. Lidi za tebou potáhnou, protože tě znaj, a kam půjdeš ty, půjdou taky. A zatřetí, když budeš předsedou, nebude pro tebe žádnej problém půjčovat si občas družstevní techniku, abys ji použil na svým. Už to chápeš?“ Na chvíli se odmlčel. „Tak co, bereš?“

„Nesmíš na mě tak rychle. To bych si musel dobře rozmyslet.“

Jakmile řekl tuto větu, měl ho předseda přesně tam, kde ho mít chtěl. Pýcha Vladimírovi nedovolila, aby okamžitě souhlasil. Půjde domů, poradí se s manželkou, ta mu to bude rozmlouvat, ale bude jí to málo platné, protože jakmile sedlák ucítí, že by mohl hospodařit na větším a ještě by si mohl půjčovat družstevní stroje, tak neodolá. Předseda s tím počítal, těšil se na to a připravoval si každý z důvodů, které z Vladimíra udělají nového šéfa družstva. Ve špatné době si to vyžere tenhle sedlák, a co bude později, to se uvidí. Jenom blázen by chtěl sedět na takové židli ve chvíli, kdy se rozjíždějí politické prověrky, lidem se budou brát místa a některým i práce a svoboda. Je jisté, že nakonec za to všechno někdo ponese zodpovědnost. A tím člověkem současný předseda být nechtěl.

„Když fouká, má bejt nahoře někdo jinej než zrovna já,“ řekl večer v posteli manželce a vysvětlil jí svůj další plán. Při představě, že si teď Vladimír láme hlavu, jak v téhle době družstvu pomůže, se musel tiše zasmát. Za poslední půlrok se mu nikdy neusínalo tak dobře jako právě teď.

*

Na jaře se Vladimír vracel domů až večer a na Lenku ani Daniela se neusmíval. Vůbec mu nebylo do řeči. Seděl, pil, jedl, díval se netečně na televizi a nic neříkal. Ani se psy si nehrál.

Lenka měla termín porodu začátkem léta a práce na statku ji zmáhala čím dál víc. Starosti ale manželovi přidělávat nechtěla, a tak mlčela také. Chodili kolem sebe jako bez duše a s hlavami plnými starostí, jimiž nechtěli zatěžovat jeden druhého. Jenže domácí ticho vytvářelo ještě horší atmosféru, než kdyby nahlas vyslovili do té doby nevyřčené obavy.

Vladimír viděl, jak prověrkové komise probírají družstevníky a kladou jim nesmyslné otázky, které v jejich kraji nebyly zdaleka tak palčivé jako v Budějovicích nebo v Praze. Většině lidí byli Dubček a jeho kumpáni ukradení a okupaci považovali za svinstvo všichni. Právě to se však říkat nesmělo.

V Praze se upálil Palach a po něm ještě jeden student, ale takové činy úrodu nezajistí a Rusáky nevyženou. Koneckonců cizí vojáky nikdo z Vladimírovy rodiny na vlastní oči neviděl a k nim, na statek vzdálený pět kilometrů od hlavní silnice mezi Pískem a Vodňany, by stejně nikdo nezabloudil.

Nejvíce ho trápil strach z lidí převlékajících kabáty a slabosti jejich povah. Ještě v zimě dojatě zmlkli, kdykoliv se z rádia ozval hlas Karla Kryla, a o pár měsíců později podepisovali souhlas se vstupem vojsk Varšavské smlouvy na naše území a začali držet palce té svini Husákovi, který se ukázal jako spolehlivý sluha Brežněva, kápa ruských komunistů. Při tom všem si Vladimír uvědomoval, že věčné prověřování není výmysl Rusů, ale nás, Čechů a Slováků. Žádný Rus nepřijel do Protivína, aby rozkázal, koho zbavit místa, protože je politicky nespolehlivý. To jsme si začali dělat my sami a bylo v tom mnohem víc než touha po klidu a pořádku, tedy po něčem, na čem by se shodli všichni v okolí. Na povrch vyplula skrývaná nepřátelství, ublíženost a nenávist, táhnoucí se někdy celé generace, a závist vyplývající z lidské malosti a lenosti.

Vladimír by sice neměl nikomu vadit, protože celý jeho majetek byl ukryt v lesích, kam málokdo z místních zabloudil, ale právě to některé štvalo. Dennodenně slýchával řeči o tom, jak si dokázal zařídit život a uklidit peníze tak, aby lidem nebyly na očích.

„To je obyčejná lidská závist,“ uklidňovala ho Lenka. „Na tom není nic zvláštního. Teď, když jsi předsedou družstva, nemohli jsme čekat nic lepšího.“

Práce Vladimírovi nevadila a stejné to bylo i nyní, kdy jí měl mnohem víc než dřív. Ale na nehorázné lidské řeči a obracení politických kabátů si zvyknout neuměl. Osud mu však pomohl, když před něj položil otázku, zda souhlasí se vstupem vojsk Varšavské smlouvy na naše území.

„Vždyť víte… Copak se neznáme?“

„To není odpověď, soudruhu,“ pronesla oficiálním hlasem paní pracující v pekařství na protivínském náměstí.

„Abych pravdu řekl, pro práci družstva i pro můj statek je to fuk.“

„Fuk?“ opakovala prodavačka. „Soudruhu, opravdu jsi řekl fuk?“

„Jo, soudružko, právě jsem řekl fuk,“ opakoval Vladimír, teď už s neskrývaným pohrdáním. Tahle baba nebude jemu, sedlákovi a předsedovi družstva, vykládat, co si má nebo nemá myslet! Ať si zkusí udělat za jeden den tolik práce jako on a pak ať přijde a baví se s ním o politice.

„Váš politický postoj a vaše fuk si člověk může vykládat jako…,“ ženě náhle přeskočil hlas do vysoké tóniny, která situaci udělala ještě méně snesitelnou.

„Soudružko, abychom se tady vzájemně nezdržovali. Já mám práce až nad hlavu a vy byste se asi taky ráda vrátila k těm vašim houskám a rohlíkům. Takže vám oznamuju, že na celej vstup vojsk seru, a doporučuju vám, abyste to udělala taky a začala dělat něco pořádnýho, co může bejt lidem aspoň trochu užitečný.“

Ten večer přijel Vladimír z Protivína spokojený. Vzal syna na rám kola, jak říkával „na štangli“, a vozil ho po polní cestě kolem statku. Ukazoval mu stromy u cesty, jež zasadil jeho děda, lípu na rozcestí, která pamatuje i jeho praděda, a káně svobodně kroužící nad loukou.

„Prcku, nic z toho si nesmíme nechat vzít. Od žádných bab ani od Rusáků. Tady jsme doma.“

Daniel ničemu z toho nerozuměl, protože prodavačku housek neznal, pojem Rusák pro něj znamenal něco tak strašného, jako byl potulný pes, kterému obětoval svoje jehně, a že je právě tady doma, to cítil už od narození. Vlastně nic jiného neznal. Jeho světem byl statek, zvířata, s nimiž si hrával, a louky i lesy kolem. Necítil, že by mu něco chybělo, a nikdy se nenudil, ačkoliv většinu dne si hrál sám nebo se štěnětem, které mu táta nedávno odněkud přinesl.

Během několika dní vystřídal Vladimíra ve funkci jeho předchůdce a on si z té půlroční zkušenosti vzal ponaučení, že „lidi jsou nevděčný svině“, jak doma od té doby často opakoval. Tehdy se také rozhodl, že nejlepším způsobem života bude držet se na statku a s nikým se příliš nestýkat.

Jaro (1971–1989)

Kapitola 7/I (1971)

Novodobý autor bible by ani na vteřinu nezaváhal a při pohledu na tři Kremnické, jdoucí k zápisu do první třídy základní školy, by svatou rodinu jednou provždy změnil na dvě matky a jednoho syna. Přesně tak totiž vypadala na pohled nerozlučná trojice, jež v únorovém pozdním odpoledni důstojně kráčela z domu na Vinohradech k asi kilometr vzdálené základní škole.

Na jedné straně Lídina tchyně, která si nově nechala říkat babičko, což dokonale vyjadřovalo proměnu, jež se s ní po smrti manžela a emigraci syna stala. Ačkoliv k ní měli oba muži lehce odtažitý vztah daný tím, že si vystačili sami, přesto je z celého srdce milovala. Do manžela se zbláznila už jako mladá sestra a celý život ho pak následovala jako hračka na kolečkách, již si slavný chirurg všude za sebou tahal. Byla mu věrná a klid jí navíc dodávalo, že se manžel držel především doma v tichu své pracovny a život zasvětil medicíně.

A syn? Ten ji až do puberty obdivoval a myslel si, že je nejchytřejší a nejkrásnější ženou na světě. Pak se jednoho dne probudil, začal mluvit hlasem, jehož hloubka a vibrace prozrazovaly zvýšenou hladinu testosteronu, a jako doprovod těchto změn se objevil kritický pohled na matku – zdravotní sestru – coby celoživotní ocásek velkého chirurgického mága. Pak mu byla dobrá už jen jako kuchařka, servírka, organizátorka, nákupčí, pradlena, švadlena, myčka nádobí, uklízečka a především nekonečná obdivovatelka čehokoliv, co si během dospívání i dospělosti vymyslel a pak zpravidla uskutečnil. Na to, aby se s ní radil ohledně své emigrace a dalších životních plánů, mu dostatečně dobrá nebyla. Proto stejně jako její snacha byla i ona postavena před hotovou věc, kterou jejich muži vymysleli. Jeden skončil ve Vídni, jež se po ruské okupaci Československa stala stejně vzdálenou jako Měsíc nebo Venuše, druhý se z politické situace utrápil a leží v rodinné hrobce na Olšanských hřbitovech.

Na všem špatném je ale něco dobrého. Jestliže ji oba její nejmilejší muži opustili, pak si zařídí život jinak a snad i lépe. Celou věčnost se o nějakého chlapa starala a tuto životní náplň už ve svých letech měnit nehodlala. Navíc tu byl její vnuk, krev její krve, jemuž se rozhodla zasvětit zbytek života.

K malému Burianovi samo sebou patřila i jeho matka, kterou na domácím kolbišti zprvu brala jako konkurenci, ale postupně došla k názoru, že spolupráce bude lepší než soupeření či ignorace. Proto se rozhodla, že ji Lída i Burian budou společně oslovovat „babičko“ a ona se bude až do konce svých dnů snažit dostát této životní roli tak, aby na sebe mohla být pyšná. „Burianku, nejspíš po tobě budou chtít, abys nakreslil obrázek,“ připomínala chlapci na cestě ke školnímu zápisu. „Uděláš toho rytíře, jak jsem tě učila. Jasný? Je ti to jasný?“

Kluk kopající každou chvíli do nějakého z kamenů na chodníku zvedl k babičce svůj pohled a počastoval ji výrazem tváře připomínajícím svého otce i dědu. Matka ten náznak povýšené potměšilosti okamžitě rozeznala (kdysi jí na manželovi imponovalo, když se právě takhle díval na šéfa kliniky), a když babičce neodpovídal, zatahala ho za ruku a přísně dodala: „No tak, co bude?“

Burian se nejprve podíval na matku a potom zpátky na babičku. „Jo, babi. Nakreslím rytíře, zazpívám Ach synku, řeknu básničku Cestička k domovu a přihlásím se, že chci být co nejdřív jiskrou.“

Obě ženy na sebe pohlédly, několikrát spokojeně pokývaly a matka ho něžně pohladila po pečlivě učesaných vlasech. „Nedá se nic dělat, ale hlavu to on tedy má,“ prohlásila babička. „Celej Klement, nemůžu si pomoct, ale je úplně stejnej, jako býval Klement.“ Na chvilku se v chůzi zasnila a vzpomínala, jak svého malého syna vedla kdysi dávno k zápisu. Bože, to už je let!

Přiblížili se k velké základní devítileté škole, kam se právě dnes Burian zapíše a udělá tím první krok ke kariéře chirurga. Cítila to a doufala, že se snad dočká promoce v Karolinu. Burian tam určitě bude mít slavnostní projev coby nejlepší student v ročníku…

„Soudružky, máte přezůvky?“

Cizí hlas přerušil její snění. Obě ženy vytahovaly domácí bačkory pečlivě zabalené v igelitových sáčcích a Burian vzhlížel k postavě vysokého silného muže, jenž je zastavil ve vchodu do školy. Líbil se mu, a proto pustil matku i babičku a s nataženou pravicí vykročil směrem k němu.

„Dobrý den.“

„Ahoj, já jsem školník,“ usmál se na něj sportovně vyhlížející třicátník, kterému se prckova kuráž i samostatnost líbily. „Jmenuju se Valenta.“

„Já jsem Burian Kremnický,“ odpověděl kluk a sevřel pravici muže, jenž se k němu sehnul.

„A není tvůj táta chirurg?“ zeptal se školník a začal si rozepínat spodní knoflíky košile, aby ukázal jizvu po operaci žlučníku, kterou mu chlapcův otec před několika lety provedl. Jméno Kremnický si pamatuje dobře, protože od té doby už žádné potíže neměl.

„Jo, byl chirurg, ale už s náma nebydlí. Je v Rakousku a…“

Matka ho zatahala za ruku, čímž jeho řeč přerušila. „Buriane, pojď, nebudeme pana školníka zdržovat.“

„Ale mě nezdržujete, mladá paní,“ usmíval se Valenta a se zájmem si prohlížel pohlednou ženu. „Já vám kluka po zápisu na chvilku vezmu a něco mu tady ukážu. Beztak jeho tátovi za tu operaci ještě něco dlužím. Tak mu připravím dobrodružství. Určitě se cestou zpátky u mě stavte. Sedím támhle,“ ukázal směrem k malé místnosti těsně za vchodem do školy.

Obě ženy však už pevně svíraly Burianovy ruce a vedly ho do prvního patra, aby předvedl všechno, co ho naučily. Byly z toho mnohem nervóznější než on sám.

*

„Už jsem tady!“

Burian doběhl k židli, na níž školník seděl, a pořádně s ní zatřásl. Valenta se na něj okamžitě zamračil, ale pohled na chlapce ho hned obměkčil. Měl děti rád a jejich věčný spěch a hluk mu nevadily. Proto vzal místo školníka, ke kterému patřil i služební byt přímo ve škole a malá část školního pozemku, kde si pěstoval zeleninu. Žil sám klidným životem třicátníka, na něhož okolí začínalo pohlížet s jistým podezřením, jak to s jeho sexuální orientací vlastně je. Trochu mu to vadilo, ale v ženském prostředí základní školy si na podobné drby a nesmysly zvyknout musel. Bral to jako povinnou daň za místo s bytem, které se mu v Praze podařilo sehnat.

„Jak ti říkají? Burian? To je trochu divný jméno, ne?“ zeptal se šestiletého kluka, jako by mluvil s dospělým chlapem.

„Ne, je normální.“

„Aha, tak dobře,“ Valenta pochopil, že mluví s dítětem, jež o sobě ani o svém světě nepochybuje.

„Co kdybychom zašli do protiatomovýho krytu? Už jsi něco podobnýho viděl?“

Poslední větu už zaslechly i obě ženy spěchající za Burianem. Chvíli váhaly, ale pak svolily, aby se tam chlapec se školníkem podíval. Zaslouží si to. Udělal všechno, jak měl, a paní učitelka ho několikrát pochválila. Prý bude posilou jejich školy. Ano, přesně tak to řekla a obě ženy si to vzájemně třikrát zopakovaly. Šikovná ženská, ta učitelka, shodly se. Bylo by dobré, kdyby měla Burianka i v první třídě.

Ženy se posadily ve školníkově kanceláři a sdělovaly si dojmy ze zápisu. Ta malá blondýnka hezky zpívala, ale měla divnou sukýnku, kluk, co šel po jejich chlapci, byl úplně nemožný a absolutně se s ním nemohl srovnávat. Kdoví, zda ho vůbec zapíšou. Vnímaly jen samy sebe a své myšlenky, jež se ubíraly stejným směrem. Jejich syn a vnuk byl téměř dokonalý a dnes to světu poprvé ukázal.

V tu chvíli už Valenta otvíral železné dveře hluboko pod budovou školy a rukou šmátral ve tmě, aby vysoko na zdi našel vypínač. Jakmile ho nahmatal, trochu namáhavě jím otočil a v tu chvíli se objevila úzká dlouhá chodba.

„To je ticho,“ ztišil Valenta hlas, jako kdyby nechtěl porušit jakousi posvátnost školního podzemí.

„To jo,“ hlesl Burian a instinktivně se ho chytil za ruku.

Chodba jdoucí do neznáma, studený, zatuchlý vzduch připomínající sklep pod jejich vlastním domem a několik postranních chodeb dělaly z docela banální situace dobrodružství. Chlapské dobrodružství, protože na to byli dva. A dva chlapi, to už je parta, běželo Burianovi hlavou.

Muž s klukem vyrazili, a jakmile ušli asi padesát kroků, zahnuli do jedné z postranních chodeb a pak ještě do další. V každé z nich Valenta rozsvítil a komentoval, co je několik metrů nad nimi. Jednou to byla školní jídelna, pak zahrada a později hřiště. Na konci poslední chodby byla místnost, v níž byly podél zdí postaveny dřevěné lavice a ze stropu šel úzký komín kamsi vzhůru, odkud se do místnosti draly chabé paprsky světla.

„Ještě ti, Buriane, ukážu tajemství,“ lezl Valenta na jednu z lavic a ukazoval nahoru, odkud přicházelo světlo. „To je tajný vchod do krytu končící na kraji školního pozemku. Je to tam, kde je ten malý betonový domeček u plotu.“

Náhle jedna ze žárovek osvětlujících místnost praskla a hned poté zhasly všechny ostatní. Valenta se úlekem zakymácel a za vteřinu dopadl na betonovou podlahu těsně vedle Buriana.

„Sakra,“ zasténal, „záda pitomý.“

„Je vám něco?“ zeptal se Burian.

„Jo, mám něco se zádama, žebrama a kotníkem,“ zaúpěl Valenta. „Zkusím se posadit.“

Udělal několik pohybů, aby se otočil ze zad na bok, a pokusil se pohnout směrem ke zdi, o niž by se mohl opřít. Moc mu to nešlo a při každém pohybu klel.

Burian ho napjatě sledoval a byl zvědavý, jak se velký a silný muž s bolestí a ubývajícím světlem vypořádá. Sám se však nebál. Byl tady přece se školníkem a ten si se vším poradí.

„Buriane, než se úplně setmí, budeš muset dojít pro pomoc,“ rozhodl Valenta asi po deseti minutách. „Pamatuješ si, jak jsme sem došli? Víš, která ruka je pravá a která levá?“

„Jo, vím,“ ozvalo se ze šera.

„Tak dobře. Půjdeš chodbou zpátky, za chvíli tam ale už nebude vidět. Budeš se pořád držet levý zdi, a jakmile dojdeš k první odbočce doleva, tak tam zahneš. Dál se budeš držet levý zdi a na další první odbočce zase zahneš doleva a tam půjdeš až na konec chodby, kde budou železný dveře. Nechal jsem je nezamčený. Stačí, když je otevřeš. Dosáhneš na kliku?“

„Jo.“

„Tak se ničeho neboj a běž. Kdykoliv budeš potřebovat, tak zavolej. Já tě uslyším. A neboj se!“

„Já se nebojím, pane Valento,“ řekl kluk překvapivě klidně. „Ještě vás to bolí?“

„Bolí. Tak mi sem přiveď někoho, kdo mě odsud dostane.“

„Nebojte se, to zvládnem,“ prohlásil Burian a vyšel směrem do tmy. Během chvíle se Valentovi ztratil a postupně slábly i zvuky jeho kroků.

*

Burian přiběhl do školníkovy kanceláře a matce i babičce překotně vyprávěl, co se stalo.

„Mami, je to hrozný. On nemůže vstát,“ sděloval vážně.

Lída prohledala šuplíky školníkova pracovního stolu a v tom dolním našla baterku. Na stěně visela červená taška s bílým křížem, kterou otevřela a jedním rychlým pohledem zhodnotila její obsah.

„Holka, já na lezení po sklepech nejsem, ale půjdu to říct do ředitelny. Možná byste mohli počkat na někoho, kdo se tu vyzná.“

Burian nesouhlasně zavrtěl hlavou a táhl matku na schody směřující do podzemních šaten a pak ještě dál do sklepa. „Mami, ničeho se neboj. Je tam sice tma, ale já tu cestu znám.“

Když s rozsvícenou baterkou dorazili k Valentovi, seděl školník opřený o stěnu a klel. Jakmile ale poznal Lídu, začal Buriana chválit. „Ten váš kluk je už jako doktor, mladá paní. Fakt šikovnej. Nejspíš celej táta.“

Lída ho zběžně vyšetřila. Valenta měl malou ránu na hlavě, bolela ho žebra, která si zřejmě polámal, a měl oteklý kotník. Chirurgickou sestru v sobě nezapřela. Ránu na hlavě mu vydezinfikovala a pomohla mu vstát. Opřeni o sebe prošli asi stometrovou chodbou a dostali se do šaten, kde už na ně čekala ředitelka.

„Soudružko Kremnická, velice děkujeme za pomoc a na vašeho šikovného synka se těšíme. Myslím, že si právě vysloužil ředitelskou pochvalu,“ pronesla upjatě a potom přísně pohlédla na školníka. Pochopil. Ve sklepě, natož v protiatomovém krytu, neměl co dělat. Bylo mu jasné, že tím pohledem to neskončilo.

„Měl byste si s tím kotníkem dojít na rentgen,“ zašeptala mu Lída. „Jestli chcete, tak vám to u nás zařídím.“

„Díky, jste moc hodná,“ usmál se na ni a zdálo se mu, že v jejím pohledu bylo víc než profesionální zájem o nemocného. „Určitě toho využiju.“

Cestou ze školního zápisu ty tři postavy, připomínající ještě před dvěma hodinami svatou rodinu, mlčely a každá si přemýšlela o tom svém. Lída o Valentovi a o životě slaměné vdovy, Burian o tom, že si poprvé v životě počínal jako dospělý chlap, který se ničeho nebojí, a babička se snažila vyznat ve svých protichůdných pocitech pýchy na vnuka a nebezpečí, jež vycítila v Lídině pohledu sledujícím školníka. Věděla, že snacha nemůže zůstat věčně sama, ale jejich hlavním úkolem bylo vychovat z Buriana pokračovatele rodu. To si přece slíbily.

„Liduško, ještě jsem ti chtěla říct,“ spustila vážně při vstupu na zahradu u jejich domu. „Jednou provždy už jsi Kremnická a na to za žádných okolností nezapomínej. I když tu Klement není, jsi stále jeho ženou.“

„Babičko, máš na mysli něco konkrétního?“

„Ne. Jen abys věděla, jak se Kremnická má chovat. Na to jméno bys měla být pyšná!“

„Děkuju za ponaučení,“ odsekla mladá žena podrážděně a zrychlila chůzi natolik, že Burian vedle ní musel běžet, a babička jen hleděla na jejich vzdalující se záda.

Kapitola 8/I (1971)

„Takové děti jsou specifické,“ říkával mnohoznačně ředitel základní školy v Protivíně o prvňácích pocházejících ze samot Píseckých hor. A měl pravdu. Šestiletí caparti zvyklí pohybovat se po rozlehlých loukách a pastvinách, v hlubokých lesích a kolem rybníků byli mnohem samostatnější než jejich vrstevníci z města, ale na druhou stranu neznali zákonitosti většího kolektivu a nebyli připraveni, že budou několik hodin denně sedět v lavici a bez pohybu poslouchat výklad učitelky. Většina členů pedagogického sboru si navíc představovala, že ideální žák by měl sedět v lavici s rukama za zády, aby si s ničím nemohl hrát.

Do velké školy nedaleko náměstí se Daniel těšil. Maminka mu vyprávěla, jaké to bylo, když začala do školy chodit ona, a jaké to bude krásné, až se naučí číst a psát a bude moci rodičům pomáhat nejen se dvěma malými sestrami, ale také se spoustou práce na jejich hospodářství. Tatínek před dvěma lety opustil natrvalo družstvo a rozhodl, že jim k obživě musí stačit jejich statek. Budeme trochu víc pracovat a trochu víc šetřit, byla univerzální věta, kterou od něj Daniel odposlouchal při společných rodinných večeřích. A že co potřebují, to si vypěstují, a co si nevypěstují, to nepotřebují.

Když je soudruh ředitel a soudružka učitelka vítali první den školy a celou budovu prvňákům ukazovali, byl Daniel udivený, jak obrovskou spleť chodeb a tříd budova ukrývá. Snad právě to byl důvod, proč od toho dne začal pociťovat různé úzkosti. Bál se, že nenajde svoji třídu, že bude muset sedět bez hnutí, že nevydrží, když bude čekat s čůráním až na přestávku, že spadne do bílé toaletní mísy, na které nikdy dříve neseděl, protože na statku měli jenom suchý záchod zvaný kadibudka, že na konci vyučování nenajde cestu ven a bude tam muset zůstat až do dalšího dne.

Bál se svěřit tatínkovi, protože by ho asi nepochopil, a tak nezbylo, než aby všechno prozradil mamince. Za dva dny si ho vzala soudružka učitelka stranou a tiše mu pošeptala, že kdykoliv by se mu chtělo na záchod, tak nemusí na nic čekat a může se hned přihlásit. Dovolí mu jít čůrat i během hodiny. Ano, přesně takhle to řekla, jít čůrat – nic víc, nic míň. Daniel z toho usoudil, že jeho nejtajnější obavy, které sdílel jenom s maminkou, byly prozrazeny učitelce, tomu cizímu člověku, jenž ho učí čtení, psaní a počítání, ale jinak ho nemá rád. Strašně se zastyděl a rozhodl se, že mamince už o svém strachu ze školy a všech problémech neřekne ani slovo. Musí to vydržet, i když na to bude úplně sám.

Stalo se to o pár dní později, když stál před celou třídou a na tabuli se snažil vykroužit velké písmeno S. Několikrát za sebou se mu to nepovedlo a soudružka učitelka ho poslala zpátky do lavice se slovy, že se to do zítra musí naučit. Daniel se vracel na své místo uprostřed třídy, v zádech cítil tlak učitelčina vyčítavého pohledu a kolem sebe viděl pohrdavé úšklebky protivínských spolužáků. Naznačovaly, že toho kluka odnikud mezi sebe nikdy nepřijmou. A právě v tu chvíli pocítil křeče v břiše a potom i v pánvi. Naléhavě se mu chtělo na velkou, ale místo aby se ozval, zůstal ukázněně sedět v lavici s rukama za zády a za chvíli už v kalhotách ucítil teplou a mazlavou hroudu měnící svůj tvar podle toho, jak zrovna seděl. Uklidňoval sám sebe, že o přestávce si zajde na záchod a hovínko do něj vyhodí, ale během chvíle se na něj jeho spolužák v lavici zadíval podezíravým pohledem, o něco později se už otáčela i děvčata sedící před ním a před koncem hodiny se u něj zastavila soudružka učitelka a nahlas se ho zeptala, jestli by se neměl jít vykakat.

Daniel se příšerně styděl a vykoktal, že nepotřebuje, ale soudružka učitelka ho odvedla na chodbu, přes tepláky mu sáhla na zadek a pak ho poslala na záchod, aby se „dal do pořádku“. Stál s nohavicemi u kotníků v kabince chlapeckých toalet a pomocí papíru se snažil dostat mazlavou kouli z kalhot do záchodu. Do toho se ozvalo zazvonění oznamující konec hodiny, před dveře kabinky přiběhli protivínští kluci a začali na něj křičet, že je posera ze samoty, co se ve škole tak bojí, že si z toho nadělal do svých starých tepláků, v jakých do školy chodí jenom předpotopní blbečci.

Už toho na něj bylo moc. Natáhl si gatě, rozrazil dveře a hned potom i hlouček spolužáků a vyrazil na chodbu. Seběhl do přízemí a utíkal pryč z té strašné školy i města, v němž nechtěl být a o jehož obyvatelích tatínek říkal, že jsou svině. Zpomalil teprve ve chvíli, když u lesa přeběhl přes trať. Dál už šel klidně. Za necelou hodinu se došoural ke statku. Naproti mu vyběhli psi a vesele ho vítali a na okamžik se mu dokonce zazdálo, že i krávy na pastvě mu dávají najevo, že ho rády vidí.

„Mami, už tam nikdy nepůjdu. Budu tady pracovat s vámi a budu jako táta. Lidi ve městě jsou svině. Táta to taky říká…“

Lenka nevěděla, co mu na to říct. „Poradíme se ještě s tatínkem. Teď si sundej ty kalhoty a vyper si je pod pumpou.“

Druhý den zajel Vladimír do základní školy v Písku a syna tam přihlásil. „Bude to sice složitější a kluk bude muset jezdit autobusem, ale ředitelku trochu znám a ona na něj už dohlídne. Třeba mu pořádný město prospěje.“

Kapitola 9/I (1976)

„Honzo, kdyby ti bylo jako mně, teda jedenáct, hrál bys jako já fotbal za Slavii a mohl by sis vybrat, kdo chceš bejt, tak bys byl Biroš nebo Veselý?“

Školník Valenta, jehož Burian už dávno oslovoval křestním jménem a který mu právě mazal rohlík s máslem a džemem v kuchyni svého školního bytu, se zastavil a zamyslel. Pak se na svého nevlastního syna obrátil a nejistě odpověděl:

„Kdybych si mohl vybrat, tak bych běhal elegantně jako Biroš a měl kličku jako Veselý.“

Otočil se zpátky ke kuchyňské lince a zjevně spokojen se svou odpovědí pokračoval v chystání odpolední svačiny. Mám to ale chytrýho kluka, pomyslel si.

„Jo a ještě něco. I když je to bohemák, tak přímáky bych chtěl kopat jako Panenka,“ dodal k sedícímu školákovi.

Burian právě dopsal domácí úkol z češtiny, zavřel sešit a souhlasně pokýval. „Přesně takhle jsem to dneska řekl klukům ve škole. A ještě bych chtěl umět bránit jako Dobiáš. Jenže víš, co mi na to řekli? Že prej kdyby takovej hráč někde existoval, tak by musel bejt úplně nejlepší na světě. Asi by byl lepší i než Beckenbauer, co myslíš?“

„Jó, Beckenbauer je skvělej, ale já mám radši Holanďany. To je fotbalová moderna, to je pošušňáníčko pro fajnšmekra. Když se takovej Cruijff rozběhne s balónem, tak ho nezastaví nikdo.“

„Honzo, nikdo? Myslíš ani Biroš nebo Pivarník?“

„Nikdo,“ odpověděl Valenta rozhodně a postavil před kluka talíř se dvěma namazanými rohlíky. „A sněz to rychle, ať jsi na tréninku včas!“

Burian sebral rohlíky a spěchal do svého pokoje, kde měl připravenou tašku. Na škvárových hřištích v Edenu trénuje čtyřikrát týdně. Pokud má o sobotách a nedělích volno, chodí ještě trénovat se spoluhráčem Pavlem. Někdy zkouší v posilovně vedle starých šaten zvedat závaží, jindy kopou proti zdi, a pokud se jich sejde víc, hrajou fotbal. Na ten ale chodí mnohem raději na školní hřiště, kde se schází kluci z celého okolí. Vidí tam z okna kuchyně, tudíž může vyběhnout kdykoliv, když se jich tam sejde dost na fotbálek nebo aspoň kopání rohů. Díky tomu a taky díky trenérovi Pařízkovi se Burian stal jedním z nejlepších žákovských fotbalistů ve Slavii a spousta lidí kolem jejich klubu mu předpovídá velkou budoucnost. To se nelíbí jenom jemu samotnému, ale všechno kolem fotbalu s ním prožívá i Honza, tedy pan školník Valenta, jenž se před pár lety oženil s jeho mámou a oba je nastěhoval do svého bytu ve škole.

Od té doby je Burian ve škole jako doma. Poprvé to slyšel říct Honzu a ten vtip se mu tak zalíbil, že ho sám používá skoro každý den. Před spolužáky ve třídě to zní frajersky, když říká, že ráno vstává v půl osmé, a když se v klidu nasnídá, tak to se vším všudy stíhá do třídy za patnáct minut.

Taky jeho tátu, jemuž ale říká Honzo, všichni ve škole znají a nahlas zdraví. Burian je na něj ohromně pyšný, protože když spolu jdou po chodbě, Honza v montérkách a on v trenýrkách a tričku, všichni se na ně usmívají a soudružky učitelky panu školníkovi vykládají, co je kde za problém, on si všechno zapisuje do notýsku a říká, že se nemusí o nic starat, že on to samozřejmě zařídí.

Ale nejvíc ze všeho si s ním užívá fotbalové tréninky. Skoro každý večer si spolu jdou zakopat na školní hřiště, kde si přihrávají na velkou vzdálenost, učí se centrovat a kopat rohy. Honza někdy vezme ze skladu umělohmotné kužele, které položí asi ve dvoumetrových rozestupech, a Burian si mezi nimi zkouší slalom s míčem u nohy. Honza ho diriguje, měří mu čas a pak spolu soutěží, kdo z nich bude rychlejší.

Babička ty jejich fotbálky nevidí moc ráda. Bydlí kousek od nich, ale přesto se s ní v poslední době skoro nevídá. A kdykoliv se sejdou, tak ona říká, že by se měl stát doktorem, protože jím byl jeho děda i táta. Jenže Burian se na nikoho z nich už nepamatuje. Párkrát se mu sice zdálo, jak se s dědou prochází po Ruské ulici, okolo stojí tanky a vojáci k němu natahují ruce. Děda ale vždycky zasáhne a poučí ho, že si s nimi nesmí nic začínat, protože to jsou Rusáci. A ze vzpomínek na tátu mu zbylo pouhé torzo. Zůstal jen pocit síly a bezpečí, který v jeho blízkosti měl.

*

„Mládenci, je konec sezóny a letos jste si vůbec nevedli špatně,“ začal v malé a špatně osvětlené šatně vedle škvárového hřiště svou řeč vysoký, štíhlý a prošedivělý trenér jménem Pařízek. Jedenáctiletí kluci seděli na rozvrzaných lavicích podél zdí a zády se opírali o dřevěné skříňky, z nichž vycházel zápach dodávající pošmourným šatnám nezaměnitelnou atmosféru. „Teď vám řeknu, kdo pojede na mistrovství republiky. Můžu vás vzít jenom patnáct, takže vy, kteří se letos nedostanete, byste měli koukat, abyste se tam dostali příště. Za rok totiž budeme dobří taky.“

Dvaadvacet žákovských fotbalistů už vědělo, že se bude rozhodovat, koho z nich Pařízek na republiku vezme a kdo zůstane doma. Určitě pojedou dva brankáři, takže to znamená, že do pole jich vezmou třináct. Na tu šanci jich ale čekalo dvacet a Pařízek zatím nedal ani jednou najevo, s kým vlastně počítá.

„Budu číst jména a vy pokaždé řeknete ‚jedu‘ a poděkujete. Jasný?“

Trenér se na chvíli odmlčel a významně se rozhlédl po šatně. Pak z kapsy teplákové bundy vytáhl brýle na čtení a začal. Hráče neměl srovnané ani podle postu, na kterém hráli, ani podle abecedy, toho si Burian všiml hned. Pavel sedící vedle něj mu položil nervózně zpocenou ruku na koleno a pevně ho sevřel. Burian cítil, jak se jeho prsty chvějí.

„Řehák,“ zvedl hlavu Pařízek a rozhlédl se.

„Tady, jedu a děkuju,“ zvolal Pavel a zvedl radostí obě ruce nad hlavu a pak Buriana objal. Zdálo se mu, že by to měl udělat všem, ale zachmuřené tváře spoluhráčů nevypadaly, že by se s ním chtěly právě nyní radovat. Každému šlo o to, aby jeho jméno bylo to další, které trenér oznámí.

Pařízek přečetl ještě několik jmen a obličeje kluků se rozdělily na ty, které v tu chvíli už nic nezajímalo a jen se těšili, až se o svou radost podělí s rodiči, a na ty napjaté, jimž s každým dalším vysloveným jménem šance postupně klesala. Někteří už zjevně rezignovali a bez hnutí zírali do země. Jen Burian nevykazoval žádné známky napětí. Pavlova zpocená ruka svírající střídavě jeho koleno nebo stehno mu byla nepříjemná, a když trenér přečetl Pavlovo jméno, naklonil se k němu a zašeptal: „Tak dobrý, to nás vezme oba.“